ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 липня 2026 року м. Житомир справа № 240/7852/25
категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Приходько О.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
встановив:
До Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про відмову у призначенні пенсії від 05 лютого 2025 року № 063550006771;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу періоди: з 01 січня 1992 року по 06 травня 1992 року роботи у військовій частині НОМЕР_1 , з 13 березня 2000 року по 07 березня 2001 року під час отримання допомоги по безробіттю в Овруцькому районному центрі зайнятості, з 11 липня 2001 року по 06 січня 2002 року під час отримання матеріальної допомоги по безробіттю в Овруцькому районному центрі зайнятості;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити з 05 січня 2025 року пенсію за віком на умовах статті 55 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (надалі - Закон № 796-XII) зі зменшенням пенсійного віку на 6 років.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що він має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, а також постійно проживав з 26 квітня 1986 року по 29 липня 1988 року та з 28 травня 1992 року дотепер, у селі Павлюківка Коростенського району, яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення. По досягненню 54-річного віку позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII, проте відповідачем протиправно відмовлено у призначенні пільгової пенсії з підстави проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року менше 3-ох років. Таку підставу позивач вважає необґрунтованою, наполягаючи на тому, що посвідченням потерпілого від наслідків аварії на ЧАЕС категорії 3 повною мірою підтверджено, що станом на 01 січня 1993 року він прожив або відпрацював у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3-ох років, що, у свою чергу, дає право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку та страхового стажу додатково ще на 3 роки (з розрахунку додаткового зниження на 1 рік за 2 роки проживання).
Окрім того позивач наполягає на зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 01 січня 1992 року по 06 травня 1992 року у військовій частині НОМЕР_1 , посилаючись при цьому на постанову Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення" та стверджуючи про збереження права на зарахування цього стажу й у разі виходу України з цієї угоди. Також, враховуючи чіткі записи у трудовій книжці із прикладенням печаток та підписів відповідальних осіб, відповідачем безпідставно, на переконання позивача, незараховано до страхового стажу й періоди перебування на обліку в Овруцькому районному центрі зайнятості та отримання з 13 березня 2000 року по 07 березня 2001 року допомоги по безробіттю та з 11 липня 2001 року по 06 січня 2002 року - матеріальної допомоги, оскільки саме підприємство несе відповідальність за правильність і повноту заповнення реквізитів трудової книжки.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні). 
Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області позов не визнав, подав відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що періоди трудової діяльності з 01 січня 1992 року до дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання питання обчислення страхового стажу та пенсійного забезпечення" за межами України в державах, які входили до складу колишнього Союзу РСР, зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, якщо це передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Натомість такий договір між Україною та російською федерацією відсутній, тому період роботи в росії з 01 січня 1992 року по 06 травня 1992 року обґрунтовано, як вважає відповідач, не зараховано до страхового стажу позивача. Періоди: отримання допомоги по безробіттю з 13 березня 2000 року по 07 березня 2001 року також не підлягає зарахуванню, оскільки в підставі записів зазначено один наказ від 14 грудня 1999 року, що не відповідає періодам виплати допомоги, а запис про припинення виплати допомоги по безробіттю не завірений печаткою та підписом відповідальної особи; отримання матеріальної допомоги по безробіттю з 11 липня 2001 року по 06 січня 2002 року - оскільки статтею 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та статтею 24 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі Закон № 1058-IV) не передбачено зарахування такого виду виплат до страхового стажу. 
Проте, як зауважує відповідач, підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії зі зниженням віку на 6 років на умовах статті 55 Закону № 796-XII слугувало те, що документально підтверджено період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення всього 34 роки 10 місяців 10 днів, але станом на 01 січня 1993 року - 2 роки 10 місяців 8 днів, що не достатньо враховуючи законодавчу вимогу не менше 3 років.
Тому вимоги щодо призначення пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону № 796-ХІІ є безпідставними, а відмова пенсійного органу у призначенні цього виду пенсії - правомірною. З таких підстав відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову.
Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у встановлений судом строк правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався; про причини суд не повідомив; жодних заяв, клопотань суду не подав.
Згідно з частиною сьомою статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Пунктом 2 частини шостої статті 251 КАС України визначено, що днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. За правилами абзацу 2 пункту 5 частини шостої статті 251 КАС України якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Аналіз норм Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, у системному зв`язку з положенням пункту 2 частини шостої статті 251 КАС України дає підстави для висновку, що оскільки днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи, а сервіс Електронного кабінету ЄСІТС за приписами Положення про ЄСІТС є саме такою адресою, то надсилання процесуальних документів за допомогою підсистем ЄСІТС "Електронний кабінет" та "Електронний суд" є днем вручення судового рішення, за умови отримання відповідного повідомлення про його доставлення (ухвала Верховного Суду від 21 жовтня 2024 року у справі № 420/32853/23).
За даними ДСС ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи від 25 березня 2025 року доставлено в Електронний кабінет Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області 26 березня 2025 року о 19:55 год., про що судом отримано повідомлення 26 березня 2025 року о 20:07 год.
Отже, ухвала від 25 березня 2025 року про відкриття провадження у цій справі вважається врученою Головному управлінню Пенсійного фонду України в Житомирській області 27 березня 2025 року.
Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному їх дослідженні, встановивши фактичні обставини справи, що мають значення для вирішення спору, суд зазначає таке.
Суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 01 березня 1996 року Житомирською обласною державною адміністрацією.
З метою реалізації права на пенсійне забезпечення позивач після досягнення 54-річного віку, звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою від 28 січня 2025 року про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII як особі, яка постійно проживала у зоні гарантованого добровільного відселення.
За принципом екстериторіальності заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії розглядало Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області.
За результатом розгляду поданих ОСОБА_1 заяви та доданих до неї документів Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області прийняло рішення від 05 лютого 2025 року № 063550006771, яким відмовило позивачу в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.
У цьому рішенні вказано:
вік заявника на дату звернення - 54 роки 24дні;
відповідно до наданих документів страховий стаж складає 30 років 10 місяців 12 днів; до страхового стажу не зараховано періоди згідно з трудовою книжкою НОМЕР_3 :
- період роботи в росії з 01 січня 1992 року по 06 травня 1992 року, оскільки періоди трудової діяльності з 01 січня 1992 року до дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання питання обчислення страхового стажу та пенсійного забезпечення" за межами України в державах, які входили до складу колишнього Союзу РСР, зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, якщо це передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відсутній договір між Україною та російською федерацією;
- період отримання допомоги по безробіттю з 13 березня 2000 року по 07 березня 2001 року, оскільки в підставі записів зазначено один наказ від 14 грудня 1999 року, що не відповідає періодам виплати допомоги та запис про припинення виплати допомоги по безробіттю не завірений печаткою та підписом відповідальної особи;
- період отримання матеріальної допомоги по безробіттю з 11 липня 2001 року по 06 січня 2002 року, оскільки статтею 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та статтею 24 Закону № 1058-IV не передбачено зарахування даного виду виплат до страхового стажу.
Відповідно до наданих документів підтверджено період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення всього 34 роки 10 місяців 10 днів, станом на 01 січня 1993 року - 2 роки 10 місяців 8 днів. Документами не підтверджено право на зниження пенсійного віку.
Додатковий коментар: за наданими документами право на призначення пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону № 796-XII відсутнє, оскільки невиконана головна умова - станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років.
Про прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області рішення від 05 лютого 2025 року № 063550006771 позивача повідомлено листом Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 06 лютого 2025 року № 0600-0216-8/12121.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом № 1058-IV, статтею 1 якого визначено пенсію як щомісячну пенсійну виплату в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Статтею 26 Закону № 1058-IV передбачено, що починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 01 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Відповідно до частин першої та другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частиною четвертою вищезазначеної статті Закону № 1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно зі статтею 62 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" основним документом про трудову діяльність працівника, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі - Порядок № 637).
Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Документи можуть бути подані в електронному вигляді з накладенням електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису.
Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.
Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.
Таким чином, з викладених правових норм вбачається, що основним документом, який підтверджує наявність у особи відповідного стажу роботи, є трудова книжка, а за відсутності записів в ній - уточнюючі первинні документи.
У позовній заяві позивач ставить на вирішення суду питання зарахування до страхового стажу періоду роботи у російській федерації: з 01 січня 1992 року по 06 травня 1992 року у військовій частині НОМЕР_1 , вимагаючи у прохальній частині позову зобов`язати відповідача зарахувати цей період до страхового стажу, а тому суд враховує правові висновки Верховного Суду у постанові від 03 листопада 2025 року у справі № 560/129/24 за подібних зі спірними обставин й виходить з такого.
Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Частиною першою, другою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Отже, призначення і виплата пенсій в Україні здійснюється також на підставі міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.
У згаданій постанові від 03 листопада 2025 року у справі № 560/129/24 колегією суддів Касаційного адміністративного суду зазначено, що при вирішенні питання зарахування до страхового стажу періодів роботи, набутих на території російської федерації, слід керуватися Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (Угода припинила дію для України 19 червня 2023 року, Угода 1) та Угодою між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, від 14 січня 1993 року (Угода припинила дію 04 липня 2023 року, Угода 2).
Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (яка була чинною на час виникнення спірних відносин; далі - Угода) пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 5 Угоди визначено, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.
Приписами статті 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, у тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Положеннями статті 3 Угоди також визначено, що всі витрати, пов`язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.
Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року (яка була чинною на час виникнення спірних відносин) трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Частиною другою статті 4 Угоди "Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів" від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.
Отже, колегія суддів касаційного суду підсумувала, що наведені положення вказаних міжнародних договорів передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчислення. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться за законодавством держави, на території якої вони проживають.
На час роботи позивача в російській федерації Україна була учасником Угоди, відтак норми Угоди застосовуються до спірних відносин.
Згідно зі статтею 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 01 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
Відповідно до статті 13 Угоди кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.
Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Кабінет Міністрів України постановою від 29 листопада 2022 року № 1328 постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року у м. Москві. Міністерству закордонних справ в установленому порядку повідомити депозитарію про вихід з Угоди, зазначеної в пункті 1 цієї постанови.
Листом Міністерства закордонних справ України від 29 грудня 2022 року № 72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2001 року № 376 (зі змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка вчинена 13 березня 1992 року в м. Москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19 червня 2023 року.
Міністерство юстиції України своїм повідомленням від 10 січня 2023 року, яке цього ж дня було опубліковане у Офіційному віснику України, підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року для України 19 червня 2023 року.
У Рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Враховуючи, що позивач працював на території російської федерації до набрання чинності Законом України від 01 грудня 2022 року № 2783-IX "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року" (який набрав чинності 23 грудня 2022 року), її положення протиправно не були застосовані Головним управлінням Пенсійного фонду України у Сумській області та, як наслідок, не зараховано до страхового стажу позивача період роботи з 01 січня 1992 року по 06 травня 1992 року згідно із записами у трудовій книжці НОМЕР_3 .
Не є підставою для відмови у зарахуванні спірного періоду роботи позивача до стажу, який враховується для призначення пенсії, і припинення участі російської федерації в Угоді, адже такий стаж ним набутий до прийняття відповідних нормативних актів.
Тому у цій частині заявлених позивачем вимог відповідачем не доведено правомірності відмови у зарахуванні означеного періоду до страхового стажу позивача, що зумовлює висновок про задоволення позову у цій частині із зобов`язанням відповідача зарахувати період роботи з 01 січня 1992 року по 06 травня 1992 року до страхового стажу позивача.
Що ж до незарахування до страхового стажу позивача періоду отримання допомоги по безробіттю з 13 березня 2000 року по 07 березня 2001 року з підстав зазначення у підставі записів одного й того ж наказу від 14 грудня 1999 року, а також з урахуванням того, що запис про припинення виплати допомоги по безробіттю не завірений печаткою та підписом відповідальної особи, суд, у розрізі цих підстав, звертається до правового висновку Верховного Суду у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а, де Суд звернув увагу, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії. Також доцільно врахувати, що у постанові від 06 березня 2018 року у справі № 754/14898/15-а Верховний Суд зауважив на тому, що підставою для призначення пенсії на пільгових умовах є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Тому відмову у зарахуванні означеного періоду до страхового стажу, за вимогами позивача, суд не розцінює обґрунтованою, позаяк пенсійний орган, у разі сумніву, вправі скористатись задля відповідної перевірки повноваженням щодо подання відповідного запиту у порядку абзацу десятого пункту 4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058-IV затверджено постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1) (надалі - Порядок № 22-1). За такого відмова у зарахуванні періоду отримання позивачем допомоги по безробіттю з 13 березня 2000 року по 07 березня 2001 року із вказаних в оскаржуваному рішенні підстав зреалізована відповідачем усупереч положенням пунктів 1.8 та 4.7 Порядку № 22-1, а саме встановлення права позивача на одержання пенсії на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів. Тож у цій частині вимоги щодо зарахування цього періоду до страхового стажу заявлено обґрунтовано, які, відповідно, слід задовольнити.
Стосовно неурахування Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області до страхового стажу позивача періоду отримання матеріальної допомоги по безробіттю за період з 11 липня 2001 року по 06 січня 2002 року, суд зазначає таке.
Приписами пункту "ж" частини першої статті 4 Закону України "Про зайнятість населення" від 01 березня 1991 року № 803-XII (надалі - Закон № 803-XII, чинного на час отримання позивачем матеріальної допомоги) було встановлено, що держава гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні: включення періоду перепідготовки та навчання нових професій, участі в оплачуваних громадських роботах, одержання допомоги по безробіттю та матеріальної допомоги по безробіттю до стажу роботи, а також до безперервного трудового стажу.
З аналізу вказаної норми вбачається, що законодавець розмежовує поняття допомога по безробіттю та матеріальна допомога по безробіттю.
Згідно із записом № 11 трудової книжки НОМЕР_3 позивачу було призначено матеріальну допомогу по безробіттю відповідно до частини першої статті 31 Закону № 803-ХІІ.
Відповідно до частини першої статті 31 Закону № 803-ХІІ (у редакції на час призначення матеріальної допомоги) безробітні після закінчення строку виплати допомоги по безробіттю можуть одержувати протягом 180 календарних днів матеріальну допомогу по безробіттю у розмірі до 75 процентів встановленої законодавством мінімальної заробітної плати за умови, що середньомісячний сукупний доход на члена сім`ї не перевищує встановленого законодавством неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
У подальшому, Законом України від 25 березня 2005 року № 2505-IV "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2005 рік" та деяких інших законодавчих актів України" (надалі - Закон № 2505-IV) частину першу статті 24 Закону № 1058-IV доповнено абзацом такого змісту:
"Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу".
Зазначеним Законом також виключено абзац 5 частини першої статті 7 та статтю 28 Закону України від 02 березня 2000 року № 1533-III "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" (надалі - Закон № 1533-III), тобто всі норми про матеріальну допомогу по безробіттю.
Разом з тим, частина четверта статті 24 Закону № 1058-IV передбачає, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до статті 7 Закону № 1533-III (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено такі види забезпечення за цим Законом: допомога по безробіттю, у тому числі одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності; допомога по частковому безробіттю; матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного; матеріальна допомога по безробіттю, одноразова матеріальна допомога безробітному та непрацездатним особам, які перебувають на його утриманні; допомога на поховання у разі смерті безробітного або особи, яка перебувала на його утриманні.
Стаття 28 Закону № 1533-III передбачала, що безробітним, у яких закінчився строк виплати допомоги по безробіттю, матеріальна допомога по безробіттю надається за умови, що середньомісячний сукупний доход на члена сім`ї не перевищує прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Матеріальна допомога по безробіттю надається протягом 180 календарних днів у розмірі 75 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Отже, на момент отримання позивачем матеріальної допомоги по безробіттю в силу пункту "ж" частини першої статті 4 Закону № 803-XII було передбачено зарахування періоду отримання цієї допомоги до загального трудового стажу, а відтак цей період протиправно не зараховано пенсійним органом до страхового стажу позивача.
З огляду на встановлені обставини цієї справи суд доходить висновку про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 05 лютого 2025 року № 063550006771 в частині не зарахування до страхового стажу позивача періодів: з 01 січня 1992 року по 06 травня 1992 року роботи у військовій частині НОМЕР_1 , з 13 березня 2000 року по 07 березня 2001 року під час отримання допомоги по безробіттю в Овруцькому районному центрі зайнятості, з 11 липня 2001 року по 06 січня 2002 року під час отримання матеріальної допомоги по безробіттю в Овруцькому районному центрі зайнятості, із зобов`язанням пенсійного органу зарахувати означені періоди до страхового стажу позивача.
Відповідно до пункту 4.2 Порядку № 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
У справі, яка розглядається суд встановив, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області, рішенням якого позивачу відмовлено, зокрема, у зарахуванні до страхового стажу вказаних періодів. Тож, дії зобов`язального характеру щодо зарахування до страхового стажу позивача періодів з 01 січня 1992 року по 06 травня 1992 року роботи у військовій частині НОМЕР_1 , з 13 березня 2000 року по 07 березня 2001 року під час отримання допомоги по безробіттю та з 11 липня 2001 року по 06 січня 2002 року під час отримання матеріальної допомоги по безробіттю в Овруцькому районному центрі зайнятості має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення цієї пенсії, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 липня 2024 року у справі № 240/16372/23.
Тому, звернені позовні вимоги у цій частині до іншого відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області задоволенню не підлягають.
Разом з тим, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з того, що ключовим питанням у цій справі є визначення наявності у позивача права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог частини першої статті 55 Закону № 796-XII, а відтак, - надання оцінки достатності періоду проживання та роботи у зоні гарантованого добровільного відселення (не менше 3 років) для цілей призначення пенсії на умовах статті 55 Закону № 796-XII. Адже саме така підстава покладена в основу відмови у призначенні пенсії за оскаржуваним у справі рішенням пенсійного органу.
У позовній заяві позивач, стверджуючи щодо проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3-ох років станом на 01 січня 1993 року, посилається на посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_2 , видане 01 березня 1996 року Житомирською обласною державною адміністрацією, вважаючи що статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) є належним та достатнім доказом проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3-ох років, що, у свою чергу, дає право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку та страхового стажу додатково ще на 3 роки (з розрахунку додаткового зниження на 1 рік за 2 роки проживання).
Надаючи оцінку доводам позивача суд звертає увагу, що у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі № 500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі № 460/23707/22, від 02 жовтня 2024 року у справі № 500/551/23 Верховний Суд резюмував, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
У постанові від 11 листопада 2024 року у справі № 460/19947/23 Верховний Суд, за подібних зі спірними відносин в аспекті належного підтвердження проживання (роботи) у зоні радіаційного забруднення для цілей призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII, зауважив на тому, що наявність посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII. Вагомим у цьому випадку є встановлений факт фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території.
В контексті обставин тієї справи, які є подібними зі спірними, Суд врахував, що оскільки військова служба та навчання зазвичай є тривалими періодами, протягом яких особа постійно перебуває (проживає) в певному місці, такі періоди можуть бути прирівняні до постійного проживання або роботи в зоні радіаційного забруднення і враховані під час призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, лише за умови, що останні безпосередньо проходили в забрудненій зоні і зазначене буде підтверджено відповідними документами, які однозначно вказують на місцезнаходження позивача у радіоактивній зоні протягом відповідного періоду (довідка з гуртожитку навчального закладу, в якому проживав позивач під час навчання; військовий квиток, довідка з військової частини про її місце дислокації або інші документи, з яких вбачається інформація про місце розташування військової частини).
Проте за встановлених обставин цієї справи упродовж періоду з 01 січня 1992 року по 06 травня 1992 року позивач працював у військовій частині НОМЕР_1 на території рф, однак враховуючи висновки Верховного Суду у такій категорії спорів, визначальним у цій справі є підтвердження належними та допустимими доказами факту фізичного перебування позивача станом на 01 січня 1993 року не менше 3-ох років на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою/навчанням на цій території.
Як встановлено судом, за поданими позивачем пенсійному органу документами із заявою від 28 січня 2025 року період його проживання у зоні гарантованого добровільного відселення на 01 січня 1993 року склав 2 роки 10 місяців 08 днів, й, безвідносно до зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01 січня 1992 року по 06 травня 1992 року у військовій частині НОМЕР_1 , позивачем не надано жодних інших документів на підтвердження проживання / роботи / навчання / служби на території зони гарантованого добровільного відселення не менше 3 років станом на 01 січня 1993 року.
Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), а у силу часини другої статті 77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2020 року у справі № 520/2261/19 зазначила, що визначений статтею 77 КАС України обов`язок відповідача-суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Всупереч цьому, позивачем ані разом із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, ані суду не надано жодного доказу на підтвердження фактичного перебування у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3-ох років.
Таким чином, з урахуванням правових висновків Верховного Суду у такій категорії спорів, виходячи зі встановлених обставин цієї справи на підставі поданих сторонами доказів, суд доходить переконання, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 05 лютого 2025 року № 063550006771 про відмову у призначенні пенсії з підстави не встановлення проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3-ох років прийнято з урахуванням поданих позивачем документів, у якому обґрунтовано встановлено відсутність права на пенсію на умовах, визначених статтю 55 Закону № 796-XII.
Отже, за результатом розгляду справи суд доходить висновку, що у цій частині спору відповідачем доведено правомірність оскаржуваного рішення, яке, з урахуванням правової позиції у практиці Верховного Суду, у цій частині відповідає критеріям законності згідно з частиною другою статті 2 КАС України, тому у цій частині позову слід відмовити.
Виходячи з положень частини третьої статті 139 КАС України, оскільки позов ОСОБА_1 містить одну вимогу немайнового характеру, яка хоча і частково, але підлягає задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає виходячи з кількості (а не розміру) задоволених / незадоволених позовних вимог.
Такий підхід викладено Верховним Судом у рішенні від 16 червня 2020 року у справі № 620/1116/20 та який є застосовним при вирішенні розподілу судових витрат зі сплати судового збору у цій справі.
Тож сплачений позивачем судовий збір згідно із квитанцією від 17 березня 2025 року підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно задоволеним немайновим вимогам.
Керуючись статтями 139, 143, 241-246, 250, 255, 257, 263, 295 КАС України, суд,
вирішив:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7, м. Житомир, 10003, код ЄДРПОУ 13559341), Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Пушкіна, буд. 1, м. Суми, 40030, код ЄДРПОУ 21108013) задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 05 лютого 2025 року № 063550006771 в частині незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів: з 01 січня 1992 року по 06 травня 1992 року роботи у військовій частині НОМЕР_1 , з 13 березня 2000 року по 07 березня 2001 року під час отримання допомоги по безробіттю в Овруцькому районному центрі зайнятості, з 11 липня 2001 року по 06 січня 2002 року під час отримання матеріальної допомоги по безробіттю в Овруцькому районному центрі зайнятості.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди: з 01 січня 1992 року по 06 травня 1992 року роботи у військовій частині НОМЕР_1 , з 13 березня 2000 року по 07 березня 2001 року під час отримання допомоги по безробіттю в Овруцькому районному центрі зайнятості, з 11 липня 2001 року по 06 січня 2002 року під час отримання матеріальної допомоги по безробіттю в Овруцькому районному центрі зайнятості.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.) сплаченого судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Г. Приходько

06.07.26