ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5302/26 Справа № 202/2257/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т.О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Городничої В.С.,
суддів: Макарова М.О., Ткаченко І.Ю.,
за участю секретаря судового засідання - Глущенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» на рішення Чечелівського районного суду м.Дніпра від 08 грудня 2025 року у складі судді Мачуського О.М. по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2025 року ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с. 1-26), в обґрунтування якого посилалось на те, що 05.03.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладеного Договір №4444489 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 10 000 грн строком на 360 днів шляхом переказу на його платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ «КБ «ПриватБанк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% від суми кредиту за кожен день користування. ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за вказаним договором виконало в повному обсязі, надало можливість відповідачу користуватись кредитними коштами, перерахувавши на картку останнього грошові кошти в сумі 10 000 грн. Надалі відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконував, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість, яка станом на дату звернення до суду становить 100 000 грн, що складається з: 10 000 грн - заборгованість за тілом кредиту; 58 750 грн - заборгованість за процентами, а також нараховані позивачем проценти за 125 календарні дні в розмірі 31 250 грн. Позивач зазначає, що набув право вимоги на вказану суму на підставі договору факторингу №25/10/2024, укладеного 25.10.2024 року між ним та ТОВ «Лінеура Україна». Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» за кредитним договором №4444489 в розмірі 100 000 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку, а також відшкодувати судові витрати по справі та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.
Рішенням Чечелівського районного суду м.Дніпра від 08 грудня 2025 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 000 грн, заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 82 530 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422 грн 40 коп, а всього суму у розмірі 94 952 грн 40 коп.
В задоволені решти позовних вимог - відмовлено (а.с. 139-143).
В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскарженого рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову та вирішення питання щодо судових витрат (а.с. 147-161). 
ОСОБА_1  не скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду скасувати в частині розподілу судових витрат з ухваленням в цій частині нового рішення, а в іншій частині рішення місцевого суду залишити без змін, враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 05.03.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір №4444489 про надання споживчого кредиту.
Згідно п. 1.1. кредитного договору №4444489 від 05.03.2024 року укладення цього договору здійснюється за допомогою ІТС товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт або мобільний додаток. Електронна ідентифікація споживача здійснюється при вході споживача в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».
Зазначений кредитний договір був укладений відповідно до правил надання коштів в позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, що розміщені на сайті https://credit7.ua.
Згідно з умовами кредитного договору сума кредиту складає 10 000 грн; строк кредиту 360 днів, який може бути продовжено споживачем; стандартна процентна ставка становить 2,50% в день та застосовується: в межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3. договору.
У відповідності до п. 2.1. вказаного договору кошти надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем товариству з метою отримання кредиту.
Додатком № 1 до договору про надання споживчого кредиту №4444489 від 05.03.2024 року, зазначено, що якщо споживачем не будуть виконанні умови договору, розміри платежів, зазначені в графіку платежів будуть мати наступні значення сума платежу за розрахунковий період складе 10 000 грн, проценти за користування кредитом складуть 82 530 грн, реальна річна процентна ставка складе 14297,67% річних, загальна вартість кредиту складе 92 530 грн.
Відповідно до паспорта споживчого кредиту споживач підтвердив, що отримав інформацію про умови кредитування та орієнтовну вартість кредиту, виходячи з обраних ним умов кредитування.
Договір про надання споживчого кредиту від 05.03.2024 року №4444489, додаток № 1 до договору та паспорт споживчого кредиту підписаний відповідачем ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором 27109, 05.03.2024 року о 05:19:34 год.
ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед відповідачем ОСОБА_1 виконало та надало останній кредит в сумі 10 000 грн шляхом зарахування кредитних коштів 05.03.2024 року на його кредитну картку № НОМЕР_1 , що підтверджується інформацією з довідки ТОВ «УПР» від 01.11.2024 року вих. №1728-0111 на суму 10 000 грн.
Відповідно до договору факторингу від 25.10.2024 року №25/10/2024, укладеного між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал » (в минулому - «ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», про що свідчить зміна найменування, що підтверджується рішенням від №251124/1 від 25.11.2024 року та виписки з ЄДР №1000681070010062201 від 10.12.2024 року) (фактор), клієнт відступив фактору право грошової вимоги за кредитним договором №4444489, боржником за яким є відповідач ОСОБА_1 .
При цьому, 28.10.2024 року ТОВ «Лінеура Україна» повідомило відповідачку про відступлення права вимоги за кредитним договором шляхом направлення на її номер телефону НОМЕР_2 відповідного повідомлення.
Згідно п. 1.2. договору факторингу №25/10/2024 від 25.10.2024 року перехід права вимоги від клієнта до фактора відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників.
Відповідно до витягу з реєстру боржників від 25.10.2024 року ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 05.03.2024 року №4444489.
Згідно розрахунку заборгованості за Договором №4444489 про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 25.10.2024 року у ОСОБА_1 утворилась заборгованість у розмірі 73 750 грн, яка складається із основного боргу у розмірі 10 000 грн, нарахованим процентам 58 750 грн.
Відповідно до розрахунку, наданого ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» за період з 26.10.2024 року по 27.02.2025 року у відповідача наявна заборгованість по основному боргу у розмірі 10 000 грн, нарахованим процентам за 125 календарних днів у розмірі 31 250 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взяті на себе зобов`язання за вищезазначеним договором не виконав, у передбачений в договорі строк кошти (суму кредиту) не повернув, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за основним зобов`язанням, яка складається із суми кредиту у розмірі 10 000 грн. Згідно п. 1.4 Договору позики надається строком на 360 (триста шістдесят) днів з моменту зарахування на банківський рахунок, тобто з 05.03.2024 року по 27.02.2025 року. Відтак з закінченням 360-ти днів, з дня укладення цього Договору у кредитора припинилося право нараховувати передбачені договором позики проценти та інші платежі за цим договором. З урахуванням викладеного, а саме що розмір заборгованості, у тому числі й процентів, було сторонами погоджено 05.03.2021 року у розмірі 82 530 грн (Додаток №1 до Договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4444489 від 05.03.2024 року), суд вважає що вимоги про стягнення процентів підлягають задоволенню частково у розмірі - 82 530 грн, згідно графіку платежів.
Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Частинами першою, другою статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно зі статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За приписом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Разом з тим, особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Так, пунктами 5, 6, 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Правилами статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
З урахуванням викладеного, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.
З урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Так, матеріалами справи становлено, що 05.03.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем ОСОБА_1 укладений договір №4444489 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який підписано електронним підписом - одноразовим ідентифікатором «32379», що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Отже, підписавши вказаний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором, ОСОБА_1 підтвердив, що ознайомився та погодився з умовами договору, при укладенні цього договору сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, зокрема щодо визначення розміру процентів за його користування.
Факт перерахування відповідачеві коштів в розмірі 10 000,00 грн підтверджується інформацією з довідки ТОВ «УПР» від 01.11.2024 року вих. №1728-0111.
Факт укладання кредитного договору, отримання кредитних коштів та користування ними відповідачем не заперечується.
За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що матеріали справи у своїй сукупності свідчать про те, що відповідач ОСОБА_1 отримав кредитні кошти за кредитним договором, проте не виконав взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором, кошти не повернув, а тому заборгованість підлягає стягненню в судовому порядку, що фактично не оспорюється в апеляційній скарзі.
25.10.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» (в минулому - «ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», про що свідчить зміна найменування, що підтверджується рішенням від №251124/1 від 25.11.2024 року та виписки з ЄДР №1000681070010062201 від 10.12.2024 року) (Фактор) уклали Договір факторингу №25/10/2024, предметом якого визначено, що за цим договором Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової Вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту.
Відповідно до Витягу з реєстру боржників, ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» отримало право вимоги до відповідача за договором №4444489.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).
Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
Частиною 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Тобто, ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» набуло право грошової вимоги до відповідача за договором №4444489.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові від 05 квітня 2023 року Велика Палата Верховного Суду у справі №910/4518/16 зробила висновок про те, що «надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання».
На підставі вищевикладеного, при визначенні розміру процентів, які підлягають стягненню на користь позивача, колегія суддів враховує, що нарахування процентів може здійснюватися в межах строку кредитування.
У даній справі проценти за користування кредитом, які позивач просить стягнути з відповідача, нараховані виключно у межах строку дії кредитних договорів та не є мірою відповідальності за невиконання боргових зобов`язань позичальником.
Разом з тим, колегія суддів враховує, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом, не застосував Закон України «Про споживче кредитування», що призвело до ухвалення помилкового рішення.
Так, 22.11.2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24.12.2023 року.
Указаним Законом внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування», зокрема статтю 8 доповнено частиною п`ятою такого змісту «Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %».
Відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» (Розділ 4 Прикінцеві та перехідні положення, частина 17), тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів 2,5%; протягом наступних 120 днів 1,5%.
Також, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» частиною 2 розділу 2 Прикінцеві та перехідні положення встановлено, що дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Частиною 2 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Як видно з розрахунку заборгованості наданого позивачем видно, що первісним кредитором за період з 05.03.2024 року 03.04.2024 року розраховано проценти за ставкою 0,01% в день, з 04.04.2024 року по 06.04.2024 року розраховано проценти за ставкою 2,5% в день, проте, 07.04.2024 року здійснено перерахунок відсотків за період з 05.03.2024 року по 03.04.2024 року та розраховано їх за ставкою 2,49% в день, а за 07.04.2024 року здійснено нарахування процентів за ставкою 2,5%, за період з 08.04.2024 року по 25.10.2024 року розраховано проценти за ставкою 2,5% в день відповідно до умов договору.
Як видно з розрахунку позивача, останнім за період з 26.10.2024 року по 27.02.2025 року, тобто в межах строку дії договору, розраховано проценти за ставкою 2,5% в день відповідно до умов договору. 
Разом з тим, за період з 23.04.2024 року по 27.02.2025 року нарахування за відсотковою ставкою 2,5% є таким, що суперечить пункту 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», оскільки з 23.04.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1,5%, а з 20.08.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1%, а тому за вказані періоди слід здійснити перерахунок нарахованих відсотків за користування кредитом, з 23.04.2024 року по 20.08.2024 року (120 днів) * 150,00 грн (1,5% від 10 000,00 грн) = 18 000,00 грн, а з 21.08.2024 року по 27.02.2025 року (192 дні) * 100,00 грн (1% від 10 000,00 грн) = 19 200,00 грн.
Відтак загальний розмір заборгованості за відсотками становить 49 170,00 грн (7 470 грн (за період з 05.03.2024 року по 03.04.2024 року, та 07.04.2024 року) + 4 500,00 грн за період з 04.04.2024 року по 22.04.2024 року) + 18 000,00 грн (за період з 23.04.2024 року по 20.08.2024 року) + 19 200,00 грн (за період з 21.08.2024 року по 27.02.2025 року).
Суд першої інстанції не застосував до правовідносин сторін наведені положення Закону України «Про споживче кредитування» та дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення відсотків нарахованих у розмірі 82 530,00 грн, виходячи із процентної ставки 2,5%, й фактично позивач ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал», який ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції у повному обсязі, висновків суду першої інстанції в цій частині не оспорює та фактично просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 , в тому числі залишок нестягнутої судом першої інстанції заборгованості за відсотками у розмірі 7 470,00 грн.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі №201/2288/20 (провадження №61-7154св22) зроблено висновок про те, що особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги, у зв`язку з чим колегією суддів не здійснюється перерахунок відсотків у розмірі 82 530,00 грн, й рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню без змін.
В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 суми заборгованості за процентами нарахованих ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» у розмірі 7 470,00 грн, колегія суддів приходить до висновку відсутність підстав для їх стягнення враховуючи наведені вище розрахунки з урахуванням положень Закону України «Про споживче кредитування», та наведені в апеляційній скарзі доводи вказаного не спростовують.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що при здійснені розподілу судового збору судом першої інстанції було допущено порушення вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України та стягнуто судовий збір в повному обсязі сплаченому позивачем при зверненні з позовом без застосування принципу пропорційності. 
У зв`язку з чим колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» та ухвалює в цій частині нове рішення, яким з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог 92,53% (92 530,00 грн * 100 / 10 000,00 грн), у сумі 2 241,45 грн.
Щодо витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції, то колегія суддів виходить з такого.
Відмовляючи у стягненні витрат на правничу допомогу суд першої інстанції виходив з того, що позивачем будь-яких доказів на підтвердження наданої правової допомоги, зокрема документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, суду надано не було.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо враховуючи наступне. 
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду надано: ордер серія АІ №1836738 від 27.02.2025 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС №9422/10 від 18.09.2020 року, Договір №10/12-2024 від 10.12.2024 року про надання правової допомоги, заявку №6882 від 28.01.2025 року на виконання доручення до договору №10/12-2024 від 10.12.2024 року про надання правової допомоги, а також Акт №6882 від 27.02.2025 року прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно договору №10/12-2024 від 10.12.2024 року про надання правової допомоги, згідно якого витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції становлять 10 000 грн.
Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з частиною першою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», положення якої знайшли свій розвиток у статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року (зі змінами, затвердженими З`їздом адвокатів України 15 лютого 2019 року), гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно з частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Витрати за надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Подібні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №910/7310/20.
З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи в суді першої інстанції, критерію необхідності підготовки процесуальних документів та значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про те, що обґрунтованими є витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 553,00 грн та їх стягнення не суперечить принципу розподілу судових витрат.
Щодо судових витрат в суді апеляційної інстанції то колегія суддів виходить з наступного.
Враховуючи, що по суті позовних вимог апеляційна скарга була залишена без задоволення, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат по справі.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» -  задовольнити частково.
Рішення Чечелівського районного суду м.Дніпра від 08 грудня 2025 року в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» судовий збір за подання позову у сумі 2 241,45 грн та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції у сумі 9 553,00 грн.
Рішення Чечелівського районного суду м.Дніпра від 08 грудня 2025 року в іншій частині - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені «23» червня 2026 року.
Повний текст постанови складено «25» червня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:           М.О. Макаров

І.Ю. Ткаченко