ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

12 травня 2026 року 	м.Суми	

Справа №591/2438/24 
Номер провадження 22-ц/816/1780/26
Номер провадження 22-ц/816/1781/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Сидоренко А. П. (суддя-доповідач),
суддів -  Сізова Д. В. , Щербаченко М. В.  
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,
у присутності представника позивача Білодіда В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2026 року та рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2026 року в цивільній справі № 591/2438/24, ухвалені в м. Суми у складі судді Ніколаєнко О.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії, стягнення грошових коштів, -
в с т а н о в и в :

11 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі- АТ КБ «ПриватБанк»), мотивуючи вимоги тим, що 04 лютого 2011 року позивач уклав з відповідачем договір про надання банківських послуг.
02 липня 2012 року відповідач видав позивачу платіжну картку.
26 грудня 2019 року кредитний договір був продовжений на підставі поданої заяви-анкети про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, які були актуальні лише протягом одного місяця.
Відповідач скористався юридичною необізнаністю позивача та включив до договору умови, які є недійсними в силу закону, і на підставі яких штучно збільшував розмір кредитної заборгованості позивача. Зокрема: пункти 1.1.3.2.3, 2.1.1.2.5 Умов та правил, якими передбачено право банку змінювати кредитний ліміт в односторонньому порядку; пункти 1.1.3.1.6, 2.1.1.3.1, які передбачають право відповідача здійснювати списання коштів (у тому числі відсотків за рахунок кредитного ліміту) для погашення зобов`язань позивача.
Зазначені умови є несправедливими та нікчемними.
Позивач вважає, що відповідач фактично використовує наданий кредит у власних інтересах, отримуючи прибуток шляхом штучного збільшення кредитної заборгованості позивача.
З 26 грудня 2019 року правовідносини між позивачем і відповідачем, з урахуванням зменшення кредитного ліміту до 0,00 грн, є такими, що не відповідають вимогам закону, оскільки зміна кредитного ліміту в односторонньому порядку заборонена.
Позивач неодноразово звертався до відповідача з відповідними заявами, однак належної реакції не отримав.
Рішенням суду у справі № 591/9155/21 у задоволенні позову було відмовлено не по суті спору, а з підстав необґрунтованості, оскільки заявлений спосіб захисту був визнаний неефективним. Водночас це не позбавляє позивача права повторно звернутися до суду з належними вимогами.
Крім того, відповідач порушив частину першу статті 5 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», надавши до бюро кредитних історій недостовірну інформацію, що шкодить діловій репутації позивача.
Надана відповідачем виписка не може вважатися належним доказом існування заборгованості, оскільки: неможливо перевірити розмір нарахованих відсотків; не встановлено, на яку суму основного боргу вони нараховувались; відсутня інформація про фактичні платежі позивача та первинні документи, що це підтверджують.
За розрахунком позивача, ним було переплачено відповідачу 9244,04 грн. Позивач звертався до відповідача з претензією щодо повернення зазначеної суми, однак банк відмовив у задоволенні вимог.
З огляду на викладене, позивач просить суд визнати неправомірними дії відповідача, які полягають у списанні відсотків за рахунок кредиту наданого позивачу по кредитному договору від 04 лютого 2011 року;
визнати неправомірними дії відповідача, які полягають у зміні в односторонньому порядку кредитного ліміту по кредиту наданому позивачу згідно кредитного договору від 04 лютого 2011 року;
зобов`язати відповідача звернутися до бюро кредитних історій із заявою про вилучення всієї інформації, що міститься у кредитній історії позивача за договором (26259100500103);
стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 04 лютого 2011 року у розмірі 9244,04 грн.
Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2026 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними, стягнення коштів, зобов`язання вчинити дії в частині вимог про визнання неправомірними дій, які полягають у списанні відсотків за рахунок кредиту наданого позивачу по кредитному договору від 04 лютого 2011 року за період з 02 липня 2012 року по 17 грудня 2021 року, визнання неправомірними дій, які полягають у зміні в односторонньому порядку кредитного ліміту по кредиту наданому позивачу, згідно кредитного договору від 04 лютого 2011 року.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2026 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання неправомірними дій, стягнення коштів, зобов`язання вчинити дії відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю. 
Не погоджуючись з вказаними ухвалою та рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що ухвала та рішення є незаконними та необґрунтованими, невірно застосовані норми матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу та рішення суду першої інстанції та постановити рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування заперечень зазначає, що він підписав анкету, яка разом з умовами і тарифами становить договір, однак у самій анкеті не передбачено відсотків, пені чи штрафів.
Апелянт стверджує, що банк включив до умов договору положення, які не мав права встановлювати, зокрема п. 1.1.3.2.3, який дозволяє банку в односторонньому порядку змінювати умови договору (процентну ставку та кредитний ліміт).
На думку позивача, така умова є несправедливою відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить вимогам ст. 203 ЦК України, а тому згідно зі ст. 215 ЦК України є недійсною.
Також позивач стверджує, що п. 1.1.3.1.6 «Умов», який дозволяє банку автоматично списувати кошти з рахунку, є несправедливою умовою договору, оскільки обмежує його права та надає банку переваги (ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). У зв`язку з цим така умова, на його думку, суперечить ст. 203 ЦК України і є недійсною відповідно до ст. 215 ЦК України.
Однак, «Умови» не підписані ним, тому не можуть вважатися частиною договору. Сам договір не містить положень про розмір і порядок нарахування відсотків та відповідальність за прострочення.
Відтак, позивач вважає, що банк не мав правових підстав нараховувати відсотки та штрафні санкції, а всі сплачені кошти мали зараховуватись виключно в рахунок тіла кредиту, тоді як банк безпідставно збільшував заборгованість за рахунок: нарахованих відсотків, які включалися до суми боргу; списання коштів на погашення відсотків замість тіла кредиту; подальшого нарахування відсотків уже на збільшену суму. Тобто, борг зростав не через нові витрати, а через механізм нарахування і перерозподілу платежів банком.
Позивач зазначає, що кредитний договір (Анкета від 04 лютого 2011 року) визначав лише кредитний ліміт, без умов про відсотки, пеню та штрафи, а також без права банку змінювати його в односторонньому порядку. Попри це, банк, на думку позивача, самостійно збільшував кредитний ліміт без оцінки платоспроможності та включав до заборгованості нараховані відсотки, фактично уникаючи перевищення ліміту.
Позивач вважає, що договір не передбачав підстав для нарахування відсотків і штрафних санкцій, а тому всі надходження мали зараховуватися виключно в рахунок тіла кредиту. На підставі власного розрахунку, зробленого за випискою банку з виключенням відсотків, він визначив переплату у розмірі 9244,04 грн та вважає її безпідставно утриманою банком.
Також позивач зазначає, що банк не спростував його розрахунки, не надав власного альтернативного розрахунку лише по тілу кредиту, а суд першої інстанції без належного аналізу прийняв банківську виписку як доказ заборгованості.
Окремо вказує, що умови договору не є погодженими належним чином, а положення про односторонню зміну ліміту та списання коштів є несправедливими. Крім того, позивач заперечує правильність висновків суду щодо відсутності підстав для вилучення інформації з Бюро кредитних історій, вважаючи, що згода не охоплює внесення недостовірних даних про заборгованість.
Також зазначає, що суд першої інстанції 20 січня 2026 року постановив ухвалу про закриття провадження в частині вимог щодо визнання неправомірними дій банку зі списання відсотків за рахунок кредиту та односторонньої зміни кредитного ліміту з 02 липня 2012 року по 17 грудня 2021 року, пославшись на наявність рішення, що набрало законної сили, у спорі між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Позивач не погоджується з таким висновком, вважаючи, що предмет і підстави цього позову відрізняються від справи №591/9155/21, оскільки нині йдеться про інші вимоги, зокрема щодо стягнення заборгованості, а підставами є недійсність умов договору щодо відсотків, списання коштів та зміни кредитного ліміту.
Також позивач зазначає, що договір не містив умов про відсотки у період до 26 грудня 2019 року, а в подальшому він користувався власними коштами, а не кредитними.
Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подавав.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлялись належним чином.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку представника позивача, перевіривши законність й обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувані рішення та ухвала суду першої інстанції в повній мірі відповідають вказаним вимогам законодавства.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи слідує, що 04 лютого 2011 року позивач звернувся до банку із заявою-анкетою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», згідно з якою позивач погодився з тим, що ця анкета-заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами складають договір про надання банківських послуг, укладення якого він підтвердив та зобов`язався виконувати його умови (а.с. 6–7).
Відповідно до довідки про зміну умов кредитування, 02 липня 2012 року було встановлено кредитний ліміт за картковим рахунком у розмірі 2500 грн. У подальшому він неодноразово змінювався, а 11 серпня 2021 року кредитний ліміт було зменшено до 0,00 грн (а.с. 134 зворот).
26 грудня 2019 року позивач подав до АТ КБ «ПриватБанк» заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, у якій власним підписом підтвердив згоду з умовами договору приєднання, у тому числі щодо порядку, розміру та строків нарахування відсотків за договором (а.с. 14–20).
Відповідно до виписки за кредитним договором, сформованої станом на 07 січня 2025 року, у період з 02 липня 2012 року по 01 липня 2022 року позивач користувався кредитними коштами та здійснював погашення заборгованості. Загальна сума витрат за цей період становить 255 586,79 грн, надходжень - 246 103,88 грн. Заборгованість на кінець періоду становить 9482,91 грн. При цьому у період з 18 грудня 2021 року по 01 квітня 2022 року відповідач продовжував нараховувати відсотки за кредитним договором (а.с. 119–134).
Позивачем самостійно складено розрахунок, відповідно до якого за період з 02 липня 2012 року по 17 грудня 2021 року заборгованість за кредитом відсутня, натомість наявна переплата у сумі 9244,04 грн (а.с. 27–43).
Згідно матеріалів справи № 591/9155/21 (провадження № 2/591/1076/22) у грудні 2021 року позивач звертався до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», у якому просив: визнати неправомірною бездіяльність банку в ненаданні відповіді у період з 09 листопада 2021 року по 17 грудня 2021 року на скаргу позивача; визнати неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк», які полягають у зміні в односторонньому порядку кредитного ліміту по кредиту наданому позивачу, визнати неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк», які полягають у нарахуванні та списанні відсотків за рахунок кредитних коштів; скасування нараховані та списані відсотки за рахунок кредитних коштів позивача.
Вимоги у зазначеному позові щодо визнання неправомірними дій банку позивач обґрунтовував тим, що заборгованість за кредитом відсутня, а навпаки існує переплата. На його думку, заборгованість є штучно сформованою, відповідач не передав йому примірник кредитного договору, неправомірно змінював кредитний ліміт в односторонньому порядку, а також здійснював списання відсотків за рахунок кредитного ліміту, що призводило до штучного збільшення заборгованості.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15 вересня 2022 року у справі № 591/9155/21 у задоволенні позову відмовлено. Суд зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки сам по собі не призводить до відновлення порушених прав. При цьому суд досліджував обставини за період з 02 липня 2012 року по 17 грудня 2021 року (а.с. 139-141).
Постановою Сумського апеляційного суду від 17 січня 2023 року зазначене рішення залишено без змін. Апеляційний суд вказав, що позивач фактично оспорює розмір заборгованості за кредитним договором, однак наданих доказів недостатньо для перевірки правильності її розрахунку. Зокрема, на підставі лише банківської виписки неможливо встановити обґрунтованість нарахувань. Суд також зазначив, що позивач не скористався правом витребувати у відповідача повний розрахунок заборгованості.
Колегія суддів апеляційного суду звернула увагу, що позивач не позбавлений права звернутися до банку з вимогою надати повний розрахунок заборгованості та обрати належний спосіб захисту, зокрема — вимогу про примусове виконання обов`язку в натурі (стаття 16 ЦК України) (а.с.136-138).
Ухвалою суду першої інстанції від 20 січня 2026 року провадження у справі в частині вимог про визнання неправомірними дій щодо списання відсотків за період з 02 липня 2012 року по 17 грудня 2021 року; визнання неправомірними дій щодо зміни кредитного ліміту в односторонньому порядку - закрито.
Інші позовні вимоги, а саме: визнання неправомірними дій відповідача щодо списання відсотків за рахунок кредиту за період з 18 грудня 2021 року; стягнення коштів; зобов`язання звернутися до бюро кредитних історій щодо вилучення інформації розглядалися судом по суті і в їх задоволенні відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову щодо вимоги про визнання неправомірним нарахування відсотків, суд першої інстанції зазначив, що позивач обрав спосіб захисту у вигляді визнання дій банку незаконними. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України та практики Верховного Суду (зокрема постанова від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц), такий спосіб є неефективним, оскільки сам по собі не відновлює порушене право. Суд зазначив, що ефективний спосіб захисту має реально поновлювати права особи, а не лише констатувати порушення. Отже, через обрання неналежного способу захисту у задоволенні позову відмовлено. 
Також суд відмовив у задоволенні вимоги про стягнення 9244,04 грн. Позивач вважав цю суму переплатою за кредитом та посилався на власний розрахунок. Однак, відповідно до ст. 1054, 1212 ЦК України та ст. 76, 77 ЦПК України такі вимоги мають підтверджуватися належними доказами. Суд встановив, що наданий розрахунок є лише суб`єктивним та не підтверджений іншими доказами, при цьому позивач не заявляв клопотань про їх витребування (ст. ст. 83, 84 ЦПК України). Натомість за даними банку у позивача існує заборгованість, а не переплата. Отже, вимога є недоведеною та у її задоволенні відмовлено.
Крім того, суд відмовив у задоволенні вимоги про видалення інформації з кредитної історії, зважаючи на те, що позивач посилався на відсутність згоди, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» є підставою для вилучення інформації. Суд встановив, що позивач підписав заяву про приєднання до умов договору від 26 грудня 2019 року, зокрема п. 2.1.1.10.1, яким надав згоду на передачу, зберігання, використання та поширення інформації через бюро кредитних історій. Отже, вимоги закону дотримані, а підстави для видалення інформації відсутні.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (статті 599 ЦК України).
Статтями 253, 254 ЦК України визначено, що право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу.
У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Згідно із статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до частин першої, другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
За змістом частини другої статті 14 ЦК України критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.
У постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 757/21099/18-ц (провадження № 61-15190св19) зазначено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України. Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині незарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу штрафу (пені тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача.
Отже, враховуючи вищенаведені норми, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині вирішення решти позовних вимог, які зводяться до визнання дій відповідача неправомірними.
Вищенаведене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) та в постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 712/9613/15-ц (провадження № 61-46733св18), в яких також вказано, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми, які підлягають стягненню. Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства. Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини другої статті 16 ЦК України. Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині незарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства.
З огляду на зазначене, висновок суду першої інстанції щодо неефективності заявленого позивачем способу захисту у виді визнання неправомірними дій відповідача щодо списання відсотків за рахунок кредиту та зміни в односторонньому порядку кредитного ліміту, оскільки сам по собі не сприяє відновленню порушеного права, є обґрунтованим.
Оскільки судом не встановлено обставин припинення кредитним договором своєї дії, а вимога позивача про стягнення грошових коштів ґрунтується як похідна вимога позову про визнання дій відповідача неправомірними, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог і в цій частині. 
Такий висновок є правильним з огляду й на те, що під час судового розгляду не встановлено факту надмірної сплати на користь відповідача коштів за кредитним договором, оскільки такий не припинив своєї дії.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги в частині вимог щодо зобов`язання відповідача звернутися до Бюро кредитних історій з заявою про вилучення всієї інформації, що міститься у кредитній історії позивача за договором.
Правові та організаційні засади формування і ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, вимоги до захисту інформації, що складає кредитну історію визначаються Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (далі - Закон).
Відповідно до ст. 3 Закону ведення кредитної історії - діяльність Бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію. Користувач Бюро - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до Договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію. Кредитний правочин - правочин, за яким виникає, змінюється або припиняється зобов`язання фізичної або юридичної особи щодо сплати грошових коштів Користувачу протягом певного часу в майбутньому (в тому числі договір страхування або купівлі-продажу майна з відстроченням платежу).
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону; відомості державних реєстрів, інформація з інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел за винятком відомостей (інформації), що становлять державну таємницю.
У ст. 7 Закону визначено, що кредитна історія серед іншого містить такі відомості про грошове зобов`язання суб`єкта кредитної історії: а) відомості про кредитний правочин та зміни до нього (номер і дата укладання правочину, сторони, вид правочину); б) сума зобов`язання за укладеним кредитним правочином; в) вид валюти зобов`язання; г) строк і порядок виконання кредитного правочину; ґ) відомості про розмір погашеної суми та остаточну суму зобов`язання за кредитним правочином; д) дата виникнення прострочення зобов`язання за кредитним правочином, його розмір і стадія погашення; е) відомості про припинення кредитного правочину та спосіб його припинення (у тому числі за згодою сторін, у судовому порядку, гарантом тощо); є) відомості про визнання кредитного правочину недійсним і підстави такого визнання. Кредитна історія також містить інформацію про суб`єкта кредитної історії, яка складається із сукупності документованої інформації про особу з державних реєстрів, інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел: а) наявність заборгованості за податками та обов`язковими платежами; б) рішення судів, що стосуються виникнення, виконання та припинення зобов`язань за укладеним кредитним правочином; в) рішення судів та органів виконавчої влади, що стосуються майнового стану суб`єкта кредитної історії; г) інші відомості, що впливають на спроможність виконання суб`єктом кредитної історії власних зобов`язань.
За нормами ч. 1 ст. 9 Закону інформація для формування кредитної історії надається Користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з Користувачем.
Відповідно до ч.1 ст.10 Закону бюро вилучає з кредитної історії:
1) інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, Договору або визнання їх недійсними;
2) всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього;
3) інформацію, яка передбачена пунктами 2-4 частини першої статті 7, у разі закінчення терміну зберігання інформації в кредитній історії.
Бюро має право за участю Користувача здійснювати звірення інформації, яка була надана цим Користувачем для формування кредитної історії, та вносити до неї зміни на умовах і в порядку, передбачених цим Законом та Договором (ч.2 ст.10 Закону).
Бюро зберігає інформацію протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного правочину.
У відповідності до п. 2.1.1.10.1 Заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг, яка підписана позивачем 26 грудня 2019 року (а.с. 14-21), приєднанням до цього Договору Клієнт дає згоду на передачу, зберігання, використання та поширення через Бюро кредитних історій інформації щодо себе та згоду ТОВ «Українському бюро кредитних історій» на збір, зберігання і використання інформації з інших джерел, яка впливає на можливість виконання зобов`язань Клієнта, а так само на доступ і отримання кредитної історії Клієнта в ТОВ «Українське Бюро кредитних історій» у порядку та на умовах, визначених Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» та Законом України «Про захист персональних даних».
Під час судового розгляду не встановлено обставин того, що в кредитній історії позивача наявна інформація, яка не відповідає дійсності, а надана позивачем Заява про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 26 грудня 2019 року містить відомості про надання позивачем згоди на передачу, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформацію щодо себе.
Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Щодо оскаржуваної ухвали від 20 січня 2026 року апеляційний суд зазначає наступне.
Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи по суті, судом встановлено, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15 вересня 2022 року у справі №591/9155/21, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 17 січня 2023 року, вже було відмовлено у задоволенні аналогічних вимог позивача щодо зміни кредитного ліміту та списання/нарахування відсотків.
Суд дійшов висновку, що обраний спосіб захисту є неефективним, а спір уже розглянуто між тими ж сторонами, щодо того ж предмета і з тих самих підстав, що є підставою для закриття провадження.
Пунктом 3 ч.1 ст.255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.
Відповідно до частини другої статті 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
Для застосування вказаної підстави для закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитись під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» («Brumarescu v. Romania»), пункт 61).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі N 320/9224/17 (провадження N 14-225цс19) зазначила, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі (пункти 26, 27).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі N 917/1739/17 (провадження N 12-161гс19) вказано, що"предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі N 924/1473/15 (провадження N 12-15гс19)).
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі N 640/9380/19 (провадження N 61-6741св21), від 15 листопада 2021 року у справі N 428/9280/20 (провадження N 61-12194св21), від 21 грудня 2021 року у справі N 295/983/21 (провадження N 61-13906св21), від 19 січня 2022 року у справі N 766/4505/20 (провадження N 61-14440св21).
Суд встановив, що заявлені у цій справі вимоги про визнання неправомірними дій відповідача щодо списання відсотків за рахунок кредитних коштів та односторонньої зміни кредитного ліміту за своїм змістом є тотожними вимогам і підставам, які вже були предметом розгляду у справі №591/9155/21 між тими ж сторонами.
Зазначена справа була вирішена судом, за результатами чого ухвалено рішення, яке набрало законної сили. При цьому сторони, предмет спору та підстави позову у даному провадженні є ідентичними тим, що розглядалися у справі №591/9155/21. Надані сторонами докази охоплюють той самий період і не містять нових обставин, які б змінювали правову природу спору.
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що перефразування, розширення викладу позовних вимог, доповнення посиланням на норми матеріального чи процесуального права не свідчить про зміну предмета та підстав позову.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підстав для закриття провадження у справі, оскільки спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав уже був вирішений судом, і рішення набрало законної сили.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, як на незаконність оскаржуваної ухвали про закриття провадження у справі, про те, що предметом цього позову є стягнення заборгованості, тоді як рішення у справі № 591/9155/21 мав інший предмет – скасування нарахованих і списаних відсотків за рахунок кредитних коштів, оскільки в частині позовних вимог про стягнення заборгованості провадження у справі закрите судом не було та з цього приводу судом першої інстанції постановлено рішення по суті заявленого позову. 
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
Таким чином, враховуючи те, що набрало законної сили рішення суду від 15 вересня 2022 року в справі № 591/9155/21, ухвалене щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття провадження на підставі пункту 3 частини першої ст.255 ЦПК України в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання неправомірними дій, які полягають у списанні відсотків за рахунок кредиту наданого позивачу по кредитному договору від 04 лютого 2011 року за період з 02 липня 2012 року по 17 грудня 2021 року, визнання неправомірними дій, які полягають у зміні в односторонньому порядку кредитного ліміту по кредиту наданому позивачу, згідно кредитного договору від 04 лютого 2011 року. 
З огляду на наведене колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2026 року залишити без змін.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 12 травня 2026 року.

Головуючий -  	А. П. Сидоренко	

Судді: Д. В. Сізов 

 М. В. Щербаченко