ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2026 м. Дніпро Справа № 908/2118/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Демчини Т.Ю., Віннікова С.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного підприємства «Хорт-Дизель» на рішення Господарського суду Запорізької області від 20.03.2026 (суддя Лєскина І.Є.) 
у справі № 908/2118/25
за позовом: Комунального підприємства “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7”, м. Запоріжжя
до відповідача: Приватного підприємства “ХОРТ-ДИЗЕЛЬ”, м. Запоріжжя
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, м. Запоріжжя
про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2025 року Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до Приватного підприємства «Хорт-Дизель» про розірвання договору оренди нежитлового приміщення № 462/6 від 27.01.2020 та виселення відповідача з частини нежитлового приміщення VII першого поверху (літ. А-1, А1) загальною площею 77,10 кв.м, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сорочинська (Новгородська), буд. 4а.
Позовні вимоги були мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором оренди, зокрема щодо своєчасної та повної сплати орендної плати, у зв`язку з чим, на думку позивача, були наявні підстави для дострокового припинення орендних правовідносин та повернення орендованого майна.
08.10.2025 до Господарського суду Запорізької області від Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» надійшла заява про зміну предмета позову, в якій позивач просив вважати первісні позовні вимоги відкликаними та продовжити розгляд справи з урахуванням нових позовних вимог.
З урахуванням поданої заяви позивач просив стягнути з Приватного підприємства «Хорт-Дизель» заборгованість з орендної плати у загальному розмірі 85 000, 07 грн, з яких: 16 157, 42 грн заборгованості з орендної плати, що підлягає перерахуванню до місцевого бюджету, та 68 842, 65 грн заборгованості з орендної плати на користь балансоутримувача, а також 1 830, 38 грн трьох відсотків річних, 4 833, 03 грн інфляційних втрат та 17 000, 01 грн штрафу.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 20.03.2026 у справі № 908/2118/25 позов Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» задоволено частково.
Стягнуто з Приватного підприємства «Хорт-Дизель» на користь Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» 68 842, 65 грн заборгованості з орендної плати, 1 478,63 грн трьох відсотків річних, 3 811,17 грн інфляційних втрат, 13 768, 53 грн штрафу та 2 422, 40 грн судового збору.
Також стягнуто з Приватного підприємства «Хорт-Дизель» на користь місцевого бюджету 16 157, 42 грн заборгованості з орендної плати, 351, 75 грн трьох відсотків річних, 1 021,86 грн інфляційних втрат та 3 231,48 грн штрафу.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо своєчасної та повної сплати орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення № 462/6 від 27.01.2020, внаслідок чого утворилася заборгованість у заявленому позивачем розмірі.
Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту існування заборгованості з орендної плати, правомірність нарахування трьох відсотків річних, інфляційних втрат та штрафу, а також відсутність підстав для звільнення відповідача від виконання зобов`язань або від відповідальності за їх порушення. При цьому суд відхилив доводи відповідача щодо форс-мажорних обставин, припинення діяльності позивача, відсутності у нього права на звернення до суду з даним позовом та щодо необхідності здійснення перерахунку орендної плати з урахуванням положень Постанови Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Запорізької області від 20.03.2026 у справі № 908/2118/25, Приватне підприємство «Хорт-Дизель» звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги Приватне підприємство «Хорт-Дизель» зазначає, що рішення Господарського суду Запорізької області від 20.03.2026 ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до розгляду заяву позивача про зміну предмета позову. На думку відповідача, первісно Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» звернулося до суду з вимогами про розірвання договору оренди та виселення відповідача з орендованого приміщення, тоді як після подання заяви від 08.10.2025 фактично було заявлено нові вимоги про стягнення заборгованості, штрафних санкцій та інших платежів. У зв`язку з цим апелянт вважає, що позивач одночасно змінив як предмет, так і підстави позову, що не допускається положеннями статті 46 Господарського процесуального кодексу України та фактично свідчить про пред`явлення нового позову в межах вже відкритого провадження.
Також скаржник наполягає на тому, що Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» не є належним позивачем у даній справі. На обґрунтування зазначених доводів апелянт посилається на рішення Запорізької міської ради про припинення діяльності підприємства шляхом приєднання до Комунального підприємства «ГРАДПРОЕКТ», а також на інформацію Департаменту управління активами Запорізької міської ради про те, що з 01.05.2024 балансоутримувачем спірного об`єкта нерухомості є інше підприємство. На переконання відповідача, за таких обставин КП «ВРЕЖО № 7» не мало правових підстав для звернення до суду з вимогами про стягнення орендної плати та інших платежів.
Приватне підприємство «Хорт-Дизель» зазначає, що відповідно до отриманої ним інформації від Департаменту управління активами Запорізької міської ради балансоутримувачем спірного майна до 30.04.2024 було КП «ВРЕЖО № 7», тоді як з 01.05.2024 відповідні функції щодо обліку та утримання зазначеного майна здійснює КП «ГРАДПРОЕКТ». На думку скаржника, зазначені обставини свідчать про відсутність у позивача права вимоги щодо спірних платежів та виключають можливість його звернення до суду із даним позовом.
Крім того, апелянт заперечує правильність визначення судом першої інстанції розміру заборгованості за договором оренди. Зазначає, що позивачем не доведено наявність частини заявленого боргу, зокрема заборгованості, яка, за твердженням відповідача, виникла до 2023 року. Вказує, що відповідні розрахунки не містять належного обґрунтування, а суми заборгованості не підтверджені первинними бухгалтерськими документами.
Скаржник також посилається на здійснення ним платежів у рахунок погашення орендної плати та зазначає, що судом не враховано кошти, які були примусово стягнуті органами державної виконавчої служби на користь місцевого бюджету в межах виконавчого провадження. На думку відповідача, зазначені обставини свідчать про завищення розміру заявленої до стягнення заборгованості.
Крім того, Приватне підприємство «Хорт-Дизель» вважає, що судом першої інстанції безпідставно не враховано положення Постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 №634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» та прийняті на її виконання рішення органів місцевого самоврядування. За твердженням відповідача, у зв`язку із розташуванням орендованого майна на території Запорізької області орендна плата за період з 24.02.2022 по 30.09.2022 не підлягала нарахуванню, а за період з 30.09.2022 по 30.04.2024 повинна була визначатися у розмірі 50 відсотків від встановленого договором розміру. Посилаючись на власний контррозрахунок, апелянт стверджує, що фактична сума заборгованості є значно меншою від визначеної позивачем та покладеної судом першої інстанції в основу оскаржуваного рішення. 
Крім того, відповідач вважає безпідставним нарахування та стягнення штрафу, інфляційних втрат і трьох відсотків річних. На думку скаржника, при вирішенні спору судом не було належним чином враховано обставини запровадження воєнного стану, здійснення господарської діяльності на території, яка перебуває під постійною загрозою обстрілів, а також смерть керівника та засновника підприємства, що, за твердженням відповідача, істотно вплинуло на можливість належного виконання договірних зобов`язань.
Також Приватне підприємство «Хорт-Дизель» зазначає, що під час дії воєнного стану відсутні правові підстави для стягнення з нього штрафних санкцій, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, а тому відповідні позовні вимоги підлягають відхиленню.
Апелянт також посилається на наявність форс-мажорних обставин, які, на його переконання, повинні бути враховані при вирішенні питання щодо відповідальності за порушення грошових зобов`язань та визначення розміру підлягаючих стягненню сум.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» просить апеляційну скаргу Приватного підприємства «Хорт-Дизель» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 20.03.2026 у справі № 908/2118/25 без змін.
Позивач зазначає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених судом обставин та зроблених висновків.
Заперечуючи доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції положень статті 46 Господарського процесуального кодексу України, позивач зазначає, що у даному випадку мала місце зміна предмета позову, а не пред`явлення нового позову. На думку позивача, первісні та змінені позовні вимоги ґрунтувалися на одних і тих самих фактичних обставинах, а саме на неналежному виконанні відповідачем зобов`язань за договором оренди щодо своєчасної та повної сплати орендної плати. Позивач вказує, що зміна предмета позову полягала виключно у зміні способу судового захисту порушеного права без зміни фактичних підстав спору. 
Також позивач заперечує доводи апеляційної скарги щодо відсутності у нього права на звернення до суду. Зазначає, що КП «ВРЕЖО № 7» хоча і перебуває у стані припинення у зв`язку з реорганізацією шляхом приєднання до КП «ГРАДПРОЕКТ», однак на час розгляду справи не припинене як юридична особа та продовжує здійснювати свої права й обов`язки, у тому числі щодо виконання договірних та інших зобов`язань. 
Крім того, позивач зазначає, що умовами договору оренди на відповідача покладено обов`язок самостійно здійснювати розрахунок та своєчасно сплачувати орендну плату незалежно від результатів господарської діяльності. На думку позивача, наявність заборгованості підтверджується матеріалами справи, а доводи відповідача щодо неправильності розрахунку боргу є безпідставними. 
Позивач також вважає необґрунтованими посилання апелянта на смерть керівника підприємства та дію воєнного стану як на підстави для невиконання договірних зобов`язань. Зазначає, що сам по собі факт смерті керівника юридичної особи не припиняє її діяльність та не звільняє від виконання прийнятих на себе зобов`язань. Щодо форс-мажорних обставин позивач наголошує, що відповідачем не доведено наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між обставинами воєнного стану та неможливістю виконання конкретних зобов`язань за договором оренди, а належних доказів існування таких обставин матеріали справи не містять.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.04.2026 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді (доповідача) Андрейчука Л.В., суддів Віннікова С.В. та Демчини Т.Ю. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.04.2026 апеляційну скаргу Приватного підприємства «Хорт-Дизель» залишено без руху у зв`язку з ненаданням належних доказів сплати судового збору у встановленому законом розмірі. Скаржнику надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання доказів доплати судового збору. 
27.04.2026 на адресу Центрального апеляційного господарського суду від Приватного підприємства «Хорт-Дизель» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги з доказами доплати судового збору. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Хорт-Дизель» на рішення Господарського суду Запорізької області від 20.03.2026 у справі № 908/2118/25, витребувано матеріали справи з Господарського суду Запорізької області та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Учасникам справи встановлено строки для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та додаткових доказів. 
У встановлений судом строк Комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 20.03.2026 у справі № 908/2118/25 без змін.
18.05.2026 на виконання ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 30.04.2026 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи № 908/2118/25 у двох томах. 
08.06.2026 через підсистему «Електронний суд» від Приватного підприємства «Хорт-Дизель» надійшли додаткові письмові пояснення, в яких апелянт додатково звернув увагу суду на рішення Запорізької міської ради щодо припинення КП «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» шляхом приєднання до КП «ГРАДПРОЕКТ», передачі повноважень Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради та наполягав на відсутності у позивача права на звернення до суду з даним позовом. Також апелянт просив долучити до матеріалів справи надані ним документи та врахувати викладені доводи під час апеляційного перегляду справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 8, частини десятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову у даній справі, апеляційний перегляд рішення Господарського суду Запорізької області від 20.03.2026 у справі № 908/2118/25 здійснюється колегією суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Встановлені судом обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.01.2020 між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради (орендодавець), Комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» (балансоутримувач) та Приватним підприємством «Хорт-Дизель» (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення № 462/6.
Відповідно до умов зазначеного договору орендарю передано у строкове платне користування частину нежитлового приміщення VII першого поверху літ. А-1, А1 загальною площею 77,10 кв.м, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сорочинська (Новгородська), буд. 4а.
Згідно з умовами договору об`єкт оренди передавався для розміщення станції технічного обслуговування автомобілів.
Факт передачі майна в оренду підтверджується підписаним сторонами актом приймання-передачі об`єкта оренди.
Умовами договору передбачено обов`язок орендаря своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату у порядку та строки, визначені договором. Орендна плата підлягала розподілу між місцевим бюджетом та балансоутримувачем майна у встановлених договором частках.
Також договором передбачено право та обов`язок балансоутримувача здійснювати контроль за виконанням орендарем умов договору, у тому числі щодо своєчасності внесення орендної плати.
У процесі виконання договору між сторонами виник спір щодо належного виконання орендарем зобов`язань зі сплати орендної плати за користування об`єктом оренди.
У липні 2025 року Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом про розірвання договору оренди та виселення відповідача з орендованого приміщення.
08.10.2025 до Господарського суду Запорізької області від позивача надійшла заява про зміну предмета позову, в якій позивач просив вважати первісні позовні вимоги відкликаними та продовжити розгляд справи з урахуванням нових позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та штрафу.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області зазначену заяву прийнято до розгляду, після чого подальший розгляд справи здійснювався з урахуванням змінених позовних вимог.
З урахуванням поданої заяви позивач просив стягнути з відповідача 16 157, 42 грн заборгованості з орендної плати на користь місцевого бюджету, 68 842, 65 грн заборгованості з орендної плати на користь балансоутримувача, а також три відсотки річних, інфляційні втрати та штраф, нараховані у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання.
Матеріали справи містять рішення Запорізької міської ради про припинення Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» шляхом приєднання до Комунального підприємства «ГРАДПРОЕКТ».
Разом з тим на момент звернення до суду та під час розгляду даної справи КП «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» перебувало у стані припинення, однак не було припинене як юридична особа.
Листом Департаменту управління активами Запорізької міської ради від 13.10.2025 № 8683/01/01-07/9446.9894 повідомлено, що балансоутримувачем спірного об`єкта нерухомого майна до 30.04.2024 було КП «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7», а з 01.05.2024 функції балансоутримувача здійснює КП «ГРАДПРОЕКТ».
У зазначеному листі також повідомлено, що договір оренди № 462/6 від 27.01.2020 є чинним, орендоване майно орендарем не повернуто, а акт приймання-передачі (повернення) об`єкта оренди відсутній.
Власником спірного майна є територіальна громада міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частиною першою статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оцінивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заперечення позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції статті 46 Господарського процесуального кодексу України
Одним із основних доводів апеляційної скарги є твердження відповідача про те, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до розгляду заяву позивача про зміну предмета позову, оскільки первісно заявлені вимоги про розірвання договору оренди та виселення були замінені вимогами про стягнення заборгованості з орендної плати, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та штрафу.
На думку апелянта, у такий спосіб позивач фактично одночасно змінив і предмет, і підстави позову, що не допускається частиною третьою статті 46 Господарського процесуального кодексу України та свідчить про пред`явлення нового позову в межах вже відкритого провадження.
Колегія суддів не погоджується із зазначеними доводами апеляційної скарги.
Відповідно до частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
Зміна предмета позову означає зміну матеріально-правової вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, тоді як зміна підстав позову полягає у зміні фактичних обставин, на яких ґрунтується відповідна вимога. Одночасна зміна предмета і підстав позову не допускається, оскільки за таких умов фактично виникає нова матеріально-правова вимога, обґрунтована іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.
Разом із тим, не є зміною підстав позову доповнення позову новими обставинами за умови збереження первісного фактичного підґрунтя спору, а також зміна позивачем способу захисту порушеного права в межах тих самих спірних правовідносин.
Такий підхід відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, а також висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, наведеним у постанові від 22.07.2021 у справі № 910/18389/20, згідно з якими заміна одних позовних вимог іншими або доповнення позову новими вимогами може становити зміну предмета позову, якщо при цьому не змінюються фактичні обставини, на яких ґрунтується позов.
Як вбачається з матеріалів справи, первісно КП «ВРЕЖО №7» звернулося до суду з вимогами про розірвання договору оренди нежитлового приміщення № 462/6 від 27.01.2020 та виселення відповідача з орендованого приміщення.
Підставою для звернення з первісним позовом позивач визначав неналежне виконання відповідачем умов договору оренди, зокрема обов`язку щодо своєчасного та повного внесення орендної плати за користування комунальним майном.
Надалі позивач подав заяву про зміну предмета позову, в якій просив вважати первісні позовні вимоги відкликаними та продовжити розгляд справи з урахуванням вимог про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та штрафу.
У такий спосіб, хоча матеріально-правові вимоги позивача були змінені, фактичне підґрунтя спору залишилося тим самим: існування між сторонами договірних орендних правовідносин, користування відповідачем об`єктом оренди та неналежне виконання ним обов`язку щодо внесення орендної плати.
Змінені позовні вимоги не були обґрунтовані новими самостійними фактичними обставинами, які не становили підстав первісного позову, а були спрямовані на інший спосіб захисту того самого порушеного права позивача, яке виникло з тих самих орендних правовідносин.
При цьому місцевим господарським судом після прийняття заяви про зміну предмета позову було забезпечено відповідачу можливість реалізувати процесуальні права, зокрема подати відзив на позов з урахуванням змінених вимог, додаткові пояснення, заперечення та контррозрахунок. Відповідач фактично скористався такими правами, що підтверджується матеріалами справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що подання позивачем заяви про зміну предмета позову не призвело до порушення принципів рівності сторін, змагальності та диспозитивності господарського процесу, а також не позбавило відповідача можливості надати заперечення проти змінених позовних вимог.
Таким чином, доводи апелянта про порушення судом першої інстанції статті 46 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Щодо доводів апелянта про відсутність у КП «ВРЕЖО №7» права на звернення до суду
Апелянт також посилається на те, що КП «ВРЕЖО №7» не є належним позивачем у справі, оскільки рішенням Запорізької міської ради було розпочато процедуру припинення зазначеного підприємства шляхом приєднання до КП «ГРАДПРОЕКТ», а з 01.05.2024 балансоутримувачем спірного майна є інше комунальне підприємство.
Оцінюючи наведені доводи, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до статті 80 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.
Згідно з частиною четвертою статті 91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.
У такий спосіб, сам по собі факт прийняття рішення про реорганізацію юридичної особи або перебування юридичної особи у стані припинення не означає автоматичного припинення її цивільної правоздатності та процесуальної здатності бути стороною у справі. До моменту внесення до Єдиного державного реєстру запису про припинення юридична особа продовжує існувати як суб`єкт права, а її права та обов`язки не припиняються автоматично.
Матеріали справи не містять доказів того, що на момент звернення з позовом, подання заяви про зміну предмета позову або ухвалення рішення судом першої інстанції до Єдиного державного реєстру було внесено запис про припинення КП «ВРЕЖО № 7» як юридичної особи.
Натомість матеріали справи свідчать про те, що КП «ВРЕЖО № 7» перебувало у стані припинення, однак продовжувало існувати як юридична особа, таким чином мало цивільну та процесуальну правоздатність.
Крім того, пунктом 9.1 договору оренди нежитлового приміщення № 462/6 від 27.01.2020 передбачено право балансоутримувача вимагати від орендаря виконання обов`язків, визначених договором, у тому числі шляхом звернення до суду як позивача.
Пунктами 9.7 та 9.8 договору на балансоутримувача покладено обов`язок здійснювати контроль за виконанням орендарем умов договору та вживати заходів щодо стягнення з орендаря заборгованості за платежами, передбаченими договором.
Листом Департаменту управління активами Запорізької міської ради від 13.10.2025 № 8683/01/01-07/9446.9894 повідомлено, що КП «ВРЕЖО № 7» було балансоутримувачем спірного об`єкта нерухомого майна до 30.04.2024, а з 01.05.2024 відповідні функції здійснює КП «ГРАДПРОЕКТ».
При цьому заявлена до стягнення заборгованість на користь балансоутримувача охоплює період з квітня 2023 року по квітень 2024 року, тобто період, протягом якого КП «ВРЕЖО № 7» було балансоутримувачем спірного майна.
Заборгованість на користь місцевого бюджету заявлена за період з листопада 2021 року по травень 2022 року, тобто також за період дії договірних правовідносин, у межах яких КП «ВРЕЖО № 7» виступало балансоутримувачем та було наділене договором повноваженнями щодо контролю за виконанням орендарем платіжних зобов`язань.
Сам лише факт зміни балансоутримувача з 01.05.2024 не спростовує права КП «ВРЕЖО №7» звернутися до суду щодо стягнення заборгованості, яка виникла за період, коли саме це підприємство було балансоутримувачем майна, за відсутності доказів передачі відповідного права вимоги іншій особі або припинення позивача як юридичної особи.
Апелянтом не доведено, що право вимоги щодо спірної заборгованості було передане КП «ГРАДПРОЕКТ» чи іншій особі, або що КП «ВРЕЖО № 7» втратило право на судовий захист відповідних майнових вимог.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про неналежність КП «ВРЕЖО №7» як позивача у даній справі колегія суддів вважає необґрунтованими.
Аналогічні доводи були повторно наведені апелянтом у додаткових письмових поясненнях, поданих до суду апеляційної інстанції 08.06.2026. Однак надані разом із такими поясненнями рішення Запорізької міської ради щодо реорганізації КП «ВРЕЖО №7», передачі окремих повноважень органів місцевого самоврядування та припинення діяльності окремих структурних підрозділів не спростовують встановленої судом обставини щодо збереження за КП «ВРЕЖО №7» статусу юридичної особи на момент звернення з позовом та розгляду справи, а тому не впливають на висновки суду щодо наявності у позивача процесуальної правоздатності та права на звернення до суду.
Щодо доводів апелянта про необхідність застосування Постанови Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022 та здійснення перерахунку орендної плати
Одним із основних доводів апеляційної скарги є посилання відповідача на те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував положення Постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану», у зв`язку з чим помилково визначив розмір заборгованості за договором оренди.
Апелянт зазначає, що орендоване майно розташоване на території міста Запоріжжя, яке у спірний період було віднесене до територій можливих бойових дій, а тому орендна плата за окремі періоди не підлягала нарахуванню, а за інші періоди повинна була визначатися у розмірі 50 відсотків від встановленого договором розміру.
На підтвердження зазначених доводів відповідачем подано контррозрахунок заборгованості, відповідно до якого сума боргу є значно меншою від визначеної позивачем.
Колегія суддів враховує, що Постанова Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022 має назву «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» та регулює окремі питання орендних правовідносин щодо державного і комунального майна на період дії воєнного стану.
Водночас сам по собі факт поширення дії зазначеної постанови на орендні правовідносини щодо комунального майна не свідчить автоматично про наявність підстав для застосування до конкретного орендаря пільгового режиму нарахування орендної плати.
Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У такий спосіб, саме на відповідача покладався обов`язок довести наявність усіх передбачених законодавством умов, необхідних для застосування пільгового порядку визначення орендної плати, а також правильність здійсненого ним перерахунку.
Як вбачається з матеріалів справи, поданий відповідачем контррозрахунок фактично ґрунтується на припущенні про автоматичне застосування нульової орендної плати за період з 24.02.2022 по 30.09.2022 та 50-відсоткової орендної плати за період з 30.09.2022 по 30.04.2024.
Разом з тим відповідачем не надано належного нормативного та документального обґрунтування здійсненого перерахунку, не наведено конкретних положень нормативних актів, які б безумовно поширювали відповідні пільги саме на спірні правовідносини у заявленому ним обсязі, а також не підтверджено правильність використаних при розрахунку вихідних показників.
Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що умовами договору оренди передбачено визначення орендної плати за погодженим сторонами механізмом, а доводи відповідача фактично зводяться до самостійного визначення іншого розміру орендної плати без належного підтвердження правових підстав для такого перерахунку.
При цьому матеріали справи не містять доказів внесення сторонами змін до договору оренди щодо визначення нового розміру орендної плати або доказів погодження між сторонами порядку здійснення такого перерахунку у заявленому відповідачем розмірі.
Колегія суддів також враховує, що заявлена до стягнення заборгованість на користь місцевого бюджету охоплює період з листопада 2021 року по травень 2022 року, тобто частково виникла ще до набрання чинності Постановою Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022.
Водночас щодо решти періоду відповідачем не доведено, що саме здійснений ним розрахунок відповідає вимогам законодавства та умовам спірного договору оренди.
За змістом статті 86 Господарського процесуального кодексу України жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили, а суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши поданий відповідачем контррозрахунок у сукупності з іншими доказами у справі, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для покладення його в основу судового рішення.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неправильного визначення розміру заборгованості у зв`язку із застосуванням Постанови Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022 не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не свідчать про наявність підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення.
Щодо доводів апелянта про наявність форс-мажорних обставин, вплив воєнного стану та смерті керівника підприємства на виконання договірних зобов`язань
В апеляційній скарзі відповідач також посилається на введення на території України воєнного стану, складну безпекову ситуацію на території Запорізької області, смерть керівника та засновника підприємства, а також наявність форс-мажорних обставин як на підстави, що виключають або істотно обмежують його відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором оренди.
Колегія суддів не може погодитися із зазначеними доводами з огляду на таке.
Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за його порушення лише у разі доведення того, що таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами є надзвичайні та невідворотні обставини, які об`єктивно унеможливлюють виконання конкретного зобов`язання.
У такий спосіб, для звільнення від відповідальності недостатньо самого лише посилання на наявність форс-мажорних обставин. Особа повинна довести не лише факт існування таких обставин, але й їх безпосередній вплив на можливість виконання конкретного зобов`язання.
Подібний правовий висновок неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17 та від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21.
Сам по собі факт запровадження воєнного стану на території України не має преюдиційного характеру для звільнення сторони від відповідальності за порушення зобов`язання та підлягає оцінці судом у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи та поданих доказів.
Аналогічний підхід викладений у постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 906/540/22, в якій зазначено, що форс-мажорні обставини не мають автоматичного характеру, а сторона повинна довести причинно-наслідковий зв`язок між такими обставинами та неможливістю виконання конкретного зобов`язання.
Разом з тим матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що саме обставини воєнного стану унеможливили виконання відповідачем обов`язку щодо внесення орендної плати за користування орендованим майном.
Відповідачем також не надано сертифіката Торгово-промислової палати України або іншого належного доказу, який би підтверджував існування форс-мажорних обставин саме щодо виконання спірного грошового зобов`язання.
Крім того, колегія суддів враховує, що предметом спору у даній справі є виконання грошового зобов`язання.
За своєю правовою природою обов`язок зі сплати грошових коштів не припиняється у зв`язку із введенням воєнного стану, а відсутність у боржника необхідних коштів або погіршення його фінансового стану не визнаються форс-мажорними обставинами у розумінні статті 617 Цивільного кодексу України.
Також безпідставними є посилання апелянта на смерть керівника та засновника підприємства як на підставу звільнення від виконання зобов`язань.
Юридична особа є самостійним суб`єктом права, відокремленим від її учасників та посадових осіб. Смерть керівника або засновника юридичної особи сама по собі не припиняє існування юридичної особи, не припиняє її цивільної правоздатності та не звільняє від виконання раніше прийнятих на себе договірних зобов`язань.
Матеріали справи не містять доказів того, що після смерті керівника підприємство припинило свою діяльність, було позбавлене можливості здійснювати господарську діяльність або не могло забезпечити виконання своїх платіжних зобов`язань перед орендодавцем та балансоутримувачем.
Більше того, як встановлено матеріалами справи, орендоване приміщення відповідачем не поверталося, договір оренди залишався чинним, а отже відповідач продовжував користуватися об`єктом оренди, що саме по собі зумовлює виникнення обов`язку щодо внесення орендної плати.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про недоведеність відповідачем наявності передбачених законом підстав для звільнення від відповідальності за порушення спірного грошового зобов`язання.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо впливу воєнного стану, наявності форс-мажорних обставин та смерті керівника підприємства не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Щодо доводів апелянта про безпідставність стягнення штрафу, інфляційних втрат та трьох відсотків річних
Апелянт також заперечує правомірність стягнення з нього штрафу, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, посилаючись на запровадження воєнного стану, складну економічну ситуацію та обставини, які, на його думку, унеможливлювали належне виконання грошових зобов`язань.
Колегія суддів не погоджується із зазначеними доводами.
Відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності або невиконання чи неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно зі статтями 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, а штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, умовами укладеного між сторонами договору оренди передбачено відповідальність орендаря за порушення обов`язку щодо своєчасного внесення орендної плати у вигляді штрафу.
Оскільки факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання встановлений матеріалами справи та не спростований належними доказами, підстави для застосування передбаченої договором відповідальності були наявними.
Крім того, відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати та три відсотки річних не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, спрямованим на компенсацію втрат від знецінення коштів та отримання плати за користування утримуваними боржником грошовими коштами.
Зазначений правовий висновок неодноразово викладався Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, а також у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.
Чинне законодавство не містить загальної норми, яка б звільняла суб`єктів господарювання від обов`язку сплачувати інфляційні втрати та три відсотки річних за статтею 625 Цивільного кодексу України у зв`язку із запровадженням воєнного стану.
Так само відсутні законодавчі підстави для автоматичного звільнення боржника від договірної відповідальності за порушення грошового зобов`язання виключно з мотивів запровадження воєнного стану.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок штрафу, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для їх стягнення.
Апелянтом не наведено переконливих доводів та не подано належних доказів, які б свідчили про неправильність здійснених позивачем нарахувань або спростовували правильність висновків суду першої інстанції у відповідній частині.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неправомірності стягнення штрафу, інфляційних втрат та трьох відсотків річних є необґрунтованими та відхиляються колегією суддів.
У такий спосіб, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції положень статті 46 Господарського процесуального кодексу України, відсутності у КП «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» права на звернення до суду, необхідності здійснення перерахунку орендної плати із застосуванням положень Постанови Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022, наявності форс-мажорних обставин, а також безпідставності стягнення штрафу, інфляційних втрат та трьох відсотків річних не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Натомість колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, надав належну оцінку зібраним у справі доказам, правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального і процесуального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги переважно зводяться до незгоди відповідача з наданою судом оцінкою доказів та встановленими обставинами справи, однак не містять належного правового та доказового обґрунтування, яке б спростовувало висновки місцевого господарського суду або свідчило про неправильне застосування ним норм матеріального чи процесуального права.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі «Руїс Торіха проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні достатньою мірою містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Водночас пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може тлумачитися як такий, що вимагає від судів детальної відповіді на кожен аргумент сторін.
Аналогічна правова позиція викладена Європейським судом з прав людини у рішеннях у справах «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України», в яких наголошено, що обсяг мотивування судового рішення залежить від характеру рішення та обставин конкретної справи.
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених належними та допустимими доказами, дослідженими у судовому засіданні.
За змістом пункту 1 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи встановлені обставини справи, досліджені докази та наведені вище мотиви, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги Приватного підприємства «Хорт-Дизель» не спростовують правильності висновків Господарського суду Запорізької області, зводяться переважно до незгоди з наданою судом оцінкою доказів та власного тлумачення обставин справи, однак не містять належного правового та фактичного обґрунтування на підтвердження незаконності чи необґрунтованості оскаржуваного рішення.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, правильно визначив характер спірних правовідносин, надав належну оцінку зібраним у справі доказам та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
За таких обставин підстав для скасування або зміни рішення Господарського суду Запорізької області від 20.03.2026 у справі № 908/2118/25 колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим апеляційна скарга Приватного підприємства «Хорт-Дизель» підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Судові витрати.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а судовий збір, пов`язаний з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладається на особу, апеляційну скаргу якої залишено без задоволення.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Приватного підприємства «Хорт-Дизель» та залишення без змін рішення Господарського суду Запорізької області від 20.03.2026 у справі № 908/2118/25, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта та відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 46, 73, 74, 76– 79, 86, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281– 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Хорт-Дизель» на рішення Господарського суду Запорізької області від 20.03.2026 у справі № 908/2118/25 залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Запорізької області від 20.03.2026 у справі № 908/2118/25 залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук 

Суддя: Т.Ю. Демчина

Суддя: С.В. Вінніков