ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

Єдиний унікальний номер 953/2171/25
Номер провадження 22-ц/818/552/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного Біотехнологічного університету на рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 червня 2025 року в складі судді Вітюк Р.В. по справі № 953/2171/25 за позовом ОСОБА_1 до Державного Біотехнологічного університету про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного Біотехнологічного університету про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку.
Позов мотивовано тим, що з 03 січня 2019 року вона перебувала у трудових відносинах із Харківським національним університетом сільського господарства імені Петра Василенка (далі - ХНТУСГ), який у 2021 році було реорганізовано шляхом приєднання до Університету. 
У період з вересня 2021 до грудня 2021 року їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата : вересень – 6 000,00 грн за 30 днів; жовтень – 6 080,85 грн за 31 день; листопада – 6 000,00 грн за 30 днів; грудень – 7 504,10 грн за 6 днів. Також існує заборгованість з компенсації за невикористану відпустку за 5 календарних днів у розмірі 798,27 грн;
- 12 квітня 2024 року її було звільнено з Університету за власним бажанням зі сплатою компенсації за 5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Однак решту заборгованості відповідач не виплатив. 
Зважаючи, що Державний Біотехнологічний університет не розрахувався щодо всіх належних відповідачці сум, ОСОБА_1 просила стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 13 805,53 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 36 576 грн.
07 квітня 2025 року Державний Біотехнологічний університет подав відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову.
Відзив мотивовано тим, що позивачка відповідно до абзацу 3 статті 24 Закону України "Про відпустки" (в редакції станом на дату звільнення – в 07 грудня 2021 року) не здійснила волевиявлення на перерахування грошової компенсації за не використані нею дні щорічних відпусток до відповідача, як правонаступника, а тому зобов`язання щодо виплати всіх заборгованостей Харківським національним університетом сільського господарства імені Петра Василенка перед позивачкою залишилися саме у правопопередника. В університеті відобразилася лише наявність такої заборгованості в бухгалтерському обліку без її забезпечення шляхом перерахування грошової компенсації за невикористані позивачем дні щорічних відпусток від ХНТУСГ.
Університет є державною бюджетною установою, що унеможливлює здійснення виплати не передбаченої кошторисом витрат відповідача на рік, у якому було прийнято на роботу переведенням та звільнено позивачку, тобто за зобов`язаннями, що виникли за попередні бюджетні періоди та не забезпечені грошовими коштами.
Саме ХНТУСГ мав нести відповідальність за невиплату належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
Позивачка звернулася до суду пред`являючи вимоги до правонаступника лише 06 березня 2025 року, тобто через 3 роки і 2 місяці з моменту, коли могла дізнатися про порушення свого права, чим порушила тримісячний строк звернення до суду, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України. Положення частини другої статті 233 КЗпП України не підлягають застосуванню, оскільки заборгованість виникла у ХНТУСГ.
Також посилався на помилки в розрахунку за грудень місяць 2021 року.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з Державного Біотехнологічного університету на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 13 805 гривень 53 копійки та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 36 576 гривень, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 969 гривень.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачка перебувала у трудових відносинах з ХНТУСГ, який реорганізовано шляхом приєднання до Державного Біотехнологічного університету, проте при звільненні відповідач не провів з нею повного розрахунку, а тому, встановивши факт трудових відносин позивача з відповідачем, суд з урахуванням приписів статей 116, 117 КЗпП України стягнув заборгованість із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також суд не вбачав підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені (невиплачені) позивачка отримала тільки у лютому 2025 року (у відповідь на запит адвоката), а з позовом у цій справі звернулась у березні 2025 року, тобто і в межах тримісячного строку, передбаченого чинною редакцією статті 233 КЗпП України. 
На вказане судове рішення 30 липня 2025 року через систему «Електронний суд» Державний Біотехнологічний університет подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин у справі, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов залишити без задоволення.
Апеляційна скарга мотивована відсутністю вини Відповідача у невиплаті Позивачеві належних працівникові сум, що виключає правові підстави для застосування до Відповідача норм про відповідальність передбачених ст. 117 КзПП України.
Судом першої інстанції не було встановлено причини та обставини невиплати ОСОБА_1 належних їй сум. Наявність вини ХНТУСГ (його органів та посадових осіб) по-суті є припущенням суду через відсутність заперечень від вказаної особи, його вина не встановлена, а тому деліктне зобов`язання у правопопередника не виникло.
Державний Біотехнологічний університет в особі його виконавчих органів (ректор, головний бухгалтер) не мав можливості дотриматися строків, встановлених ст. 116 КЗПП України для ХНТУСГ, а тому не є винним за затримку розрахунку при звільненні та не має нести відповідальність у виді сплати середнього заробітку за час затримки.
Позивачкою пропущено строк звернення до суду за судовим захистом, що є підставою для відмови у позові.
Позивачка була звільнена з ХНТУСГ (06 грудня 2021 року) за півроку до набрання чинності змінами до статті 233 КЗпП України (19 липня 2022 року) – трудові відносини з нею не тривали та трудовий договір з нею був розірваний. В свою чергу трудові відносини між сторонами виникли вже після припинення ОСОБА_1 трудових відносин з ХНТУСГ, не є тривалими, а тому висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 щодо застосування попередньої редакції частини 2 статті 233 КЗпП України, на які посилався суд першої інстанції, не є релевантними та не відповідають обставинам справи.
У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник (абз. 3 ст. 24 Закону України «Про відпустки» (в редакції станом на дату звільнення Позивачки - 07 грудня 2021 року), а отже якщо такого бажання (волевиявлення) не було, то підприємство, на яке перейшов працівник кошти не отримує та зобов`язання щодо їх виплати залишаються у первісного роботодавця - ХНТУСГ та у ДБТУ такі зобов`язання не виникають.
Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Державного Біотехнологічного університету на рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 червня 2025 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України). 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що з 23 вересня 2014 року по 06 грудня 2021 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із ХНТУСГ (а.с. 11-13). 
Наказом Міністерства освіти та науки від 18 червня 2021 року за № 689 "Про утворення біотехнологічного університету" утворено Державний біотехнологічний університет (пункт 1), реорганізовано Харківський національний університет сільського господарства імені Петра Василенка шляхом приєднання його до Державного біотехнологічного університету разом з його відокремленими підрозділами, установлено, що Державний біотехнологічний університет є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Харківського національного університету сільського господарства імені Петра Василенка (підпункт 1 пункту 9) (https://mon.gov.ua/npa/pro-utvorennya-derzhavnogo-biotehnologichnogo-universitetu).
06 грудня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з ХНТУСГ у зв`язку з переведенням до Державного біотехнологічного університету згідно з п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
07 грудня 2021 року ОСОБА_1 прийнято на посаду каштеляна студентського гуртожитку Державного біотехнологічного університету, в порядку переведення з Харківського національного університету сільського господарства імені Петра Василенка.
Згідно з даними довідок ОК 5 та ОК 7, ОСОБА_1 у період з вересня 2021 року до 06 грудня 2021 року була нарахована, але не виплачена заробітна плата для нарахування пенсії: вересень – 6 000,00 грн за 30 днів; жовтень – 6 080,85 грн за 31 день; листопада – 6 000,00 грн 30 днів; грудень – 7 504,10 грн за 6 днів (а.с. 15 зворот – 19) .
Наказом Державного біотехнологічного університету № 06-08/102 від 08 квітня 2024 року ОСОБА_1 звільнено з 12 квітня 2024 за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України, зі сплатою компенсації за 5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (а.с. 13).
Згідно з довідкою про невиплачену заробітну плату № 07-15 від 03 лютого 2025 року заборгованість по виплаті заробітної плати за період з вересня 2021 до листопада 2021 року становить 13 007,26 грн (а.с. 14 зворот).
Відповідно до довідки про невиплачену заробітну плату № 07-14 від 03 лютого 2025 року за даними бухгалтерського обліку Державного біотехнологічного університету заборгованість по виплаті заробітної плати (за минулі роки роботи ХНТУСГ) за вересень – листопад 2021 року складає 13 007,26 грн, а саме за вересень 2021 року – сума заборгованості 4 769,99 грн, за жовтень 2021 року – сума заборгованості 4 770,00 грн, за 2 половину листопада 2021 року – сума заборгованості 3 467,27 грн. Заборгованість по виплаті компенсації за невикористану відпустку за минулі роки роботи в ХНТУСГ за 5 календарних днів складає 798,27 грн. Заборгованість по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку за роки роботи в ДБТУ відсутня (а.с. 15).
Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату. А саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 та ст. 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Згідно частини 1 статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ч. 1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Частиною першою статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 36 КЗпП України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору.
У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).
Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частиною першою статті 44 КЗпП України слідує, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2, 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога в розмірі не менше середнього місячного заробітку.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Як передбачено частиною першою статті 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмежень будь-яким строком.
Частиною першою статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до частин першої, другої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені йому в день звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні цього обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Установивши, що ХНТУСГ реорганізовано шляхом приєднання до Державного Біотехнологічного університету, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що останній є стороною трудового договору з ОСОБА_1 і такий договір не був припинений, оскільки відбулася зміна власника установи та її реорганізація, а тому Університет є належним відповідачем у даній справі.
Суд першої інстанції, встановивши, що розрахунок із позивачем у день звільнення проведений не був, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення середнього заробітку за відповідний період. 
Доводи про відсутність вини та підстав для стягнення коштів з Державного Біотехнологічного університету судова колегія не приймає до уваги, оскільки за статтею 104 ЦК України у разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників, а тому Університет набув всі обов`язки свого правопередника – ХНТУСГ, в тому числі й щодо виплати заробітної плати.
Належних та допустимих доказів на спростування наданих позивачем доказів, а також даних про відсутність заборгованості перед ОСОБА_1 , відповідачем суду не надано, а тому висновки суду про застосування наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України є обґрунтованими.
Також, судова колегія не вбачає підстав для проведення розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку за 123 дні, як наведено відповідачем виходячи з такого.
Позивачем заявлено до стягнення середній заробіток за період з 07 грудня 2021 року по 07 червня 2022 року.
Статтею 73 КЗпП України встановлено такі святкові дні: 1 січня - Новий рік, 8 березня - Міжнародний жіночий день, 1 травня - День праці, 8 травня - День пам`яті та перемоги над нацизмом у Другій світовій війні 1939-1945 років, 28 червня - День Конституції України, 15 липня - День Української Державності, 24 серпня - День незалежності України, 1 жовтня - День захисників і захисниць України, 25 грудня - Різдво Христове. Робота також не провадиться в дні релігійних свят: один день (неділя) - Пасха (Великдень) один день (неділя) – Трійця , 25 грудня - Різдво Христове.
За частиною 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1 Кодексу законів про працю України та частини другої статті 5 Закону України "Про відпустки".
Позивачем заявлено до стягнення середній заробіток за період з 07 грудня 2021 року по 07 червня 2022 року. Зважаючи, що на вказаний період припадали 4 святкові дні (8 березня - Міжнародний жіночий день, 1 травня - День праці, 8 травня - День пам`яті та перемоги над нацизмом у Другій світовій війні 1939-1945 років та Великдень), які у зв`язку з введенням воєнного стану були робочими, судова колегія погоджується з проведенням розрахунку середнього заробітку за вказаний період виходячи з 127 робочих днів. 
Доводи відповідача про відсутність коштів у передбаченому фінансуванні обґрунтовано не взято до уваги судом першої інстанції та не приймаються судовою колегією, оскільки не можуть бути підставою для відмови у задоволенні обґрунтованих вимог позивачки, оскільки відповідно до усталеної практики Верховного Суду відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року у справі № 260/3564/22).
Також, щодо пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом, то такий строк не пропущено, оскільки згідно з Рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11 грудня 2025 року частину першу статті 233 КЗпП України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
За таких обставин судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивачці не були виплачені суми, належні їй до сплати в день звільнення, наявні правові підстави для стягнення таких сум та середнього заробітку за час затримки розрахунку. 
Між тим, щодо розміру середнього заробітку, що підлягають стягненню, то судова колегія керується таким. 
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно наданих відповідачем даних, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за два попередні місяці перед звільненням (листопад 2021 року та жовтень 2021 року) становить 6080,89 грн та 6000 грн відповідно, що разом становить 12080,89 грн, кількість відпрацьованих днів - 42 дні, а отже середньоденна заробітна плата позивачки складає 287,64 грн. 
Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 07 грудня 2021 року по 07 червня 2022 року, тобто 6 місяців, в загальному розмірі 36530,31 грн (287,64 грн х 127 дні).
Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.
Отже, рішення суду підлягає зміні шляхом зменшення суми середнього заробітку, за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню з 36576 грн до 36530,31 грн.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
При звернення до суду з позовом ОСОБА_1 сплачено 969 грн (а.с. 21). Позов задоволено на 99,91% ((36530,31 +13805,53 ) : (36576 + 13805,53) х 100%), а тому позивачці має бути компенсовано (3028 х 0,8 х 0,4 х 99,91%) = 968,09 грн.
За подання апеляційної скарги Державним Біотехнологічним університетом сплачено 1453,44 грн (а.с. 123). 
Зважаючи, що апеляційну скаргу задоволено на 0,09%, відповідачу мають бути компенсовані судові витрати у розмірі 1,31 грн (1453,44 х 0,09%).
На підставі частини 10 статті 141 ЦПК України позивачці має бути компенсовано 968,09 – 1,31 = 966,78 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного Біотехнологічного університету задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 червня 2025 року змінити.
Зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 36 576 гривень до 36530 (тридцять шість тисяч п`ятсот тридцять) грн 31 коп., а також судового збору з 969 грн до 966 (дев`ятсот шістдесят шість) грн 78 коп.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 23 червня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина