УХВАЛА

29 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 903/25/25 (903/703/25) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Васьковський О.В. - головуючий, Огороднік К.М., Погребняк В.Я., 
перевіривши матеріали касаційної скарги Вебер Арі
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.11.2025
у справі № 903/25/25 (903/703/25) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛИНЬТАБАК" в особі розпорядника майна товариства Демчана Олександра Івановича
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЛ СОЛЮШН", м.Київ
про спростування майнових дій боржника шляхом визнання недійсним зарахування зустрічних однорідних вимог та стягнення 27 730 154, 39 грн
в межах розгляду справи №903/25/25
за заявою Акціонерного товариства "Райффайзен Банк"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛИНЬТАБАК" 
про банкрутство
ВСТАНОВИВ:
08.07.2025 до суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛИНЬТАБАК" в особі розпорядника майна товариства Демчана Олександра Івановича до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЛ СОЛЮШН", в якій позивач просив суд:
Спростувати майнові дії Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньтабак" та визнати недійсною Угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог від 14.08.2024 укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю "Волиньтабак" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДЛ СОЛЮШН".
Спростувати майнові дії Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньтабак" та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЛ СОЛЮШН" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньтабак" грошові кошти у розмірі 27 730 154,39 грн.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 09.09.2025 у справі №903/25/25 (903/703/25) позовну заяву задоволено повністю.
Спростовано майнові дії Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньтабак" та визнано недійсною Угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог від 14.08.2024 укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю "Волиньтабак" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДЛ СОЛЮШН".
Спростовано майнові дії Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньтабак" та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЛ СОЛЮШН" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньтабак" грошові кошти у розмірі 27 730 154,39 грн.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЛ СОЛЮШН" на користь розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньтабак" Демчана О. І. 4 844, 80 грн в повернення витрат по сплаті судового збору.
12.11.2025 постановою Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ТОВ "ДЛ СОЛЮШН" на рішення Господарського суду Волинської області від 09.09.25 у справі №903/25/25 (903/703/25) задоволено. Рішення Господарського суду Волинської області від 09.09.25 у справі № 903/25/25 (903/703/25) скасовано. Прийнято нове рішення. У позові відмовлено.
04.12.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Волиньтабак" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича через підсистему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 у справі №903/25/25 (903/703/25).
Постановою Верховного Суду від 14.04.2026 Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньтабак" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича задоволено, постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 у справі № 903/25/25 (903/703/25) скасовано, рішення Господарського суду Волинської області від 09.09.2025 у справі № 903/25/25 (903/703/25) залишено в силі.
22.05.2026 до Верховного Суду від Вебер Арі надійшла касаційна скарга на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.11.2025. Також скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 та зупинення виконання/дії постанови Верховного Суду від 14.04.2026 у справі № 903/25/25 (903/703/25).
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 903/25/25 (903/703/25) визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Васьковського О.В., судді - Огородніка К.М., судді - Погребняка В.Я., що підтверджується протоколом передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 22.05.2026.
Ухвалою Верховного Суду від 11.06.2026 касаційну скаргу Вебер Арі на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 у справі №903/25/25 (903/703/25) залишено без руху, надано строк на усунення недоліків касаційної скарги протягом десяти днів з дня вручення ухвали, а саме сплатити судовий збір у визначеному розмірі та надати суду оригінал про сплату судового збору..
19.06.2026 скаржником заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору, яке мотивоване тим, що оплата судового збору у розмірі 662 616,83 грн., у строк встановлений Судом в ухвалі від 11.06.2026, матиме негативні наслідки, як для товариства, учасником якого він є, так й для фінансового становища самого Заявника, адже сума доплати судового збору є надмірно великою та виявилась непередбачуваною для Заявника. Враховуючи, що основним джерелом доходів Заявника є дивіденди, які він отримує від діяльності ТОВ «ДЛС», та за рахунок яких Заявник проживає, оплачує необхідні послуги, продукти харчування, утримує сім`ю та несе інші побутові витрати, то сплата у встановлений судом строк судового збору та невизначеність щодо можливості Заявнику отримати у найближчому майбутньому дивіденди, є істотним фінансовим навантаженням та ставить його у таке становище, за якого він буде позбавлений права на захист своїх порушених прав та можливості забезпечувати свої базові потреби . 
Розглянувши клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги, Суд не вбачає підстав для його задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (див. рішення суду від 28.10.1998 у справі "Ейрі проти Ірландії", серія А, № 32).
Суд підкреслює, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти (див. рішення суду від 28.11.2006 у справі "Апостол проти Грузії", заява №40765/02). При цьому, Суд в якості "законної мети" визнає, зокрема, фінансування функціонування органів судової влади та дію в якості стримуючого фактору від легковажних позовів (рішення суду від 12.06.2007 у справі "Станков проти Болгарії", заява №68490/01).
Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обов`язків", пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети, але в той час, коли Договірні держави мають можливість відхилення від дотримання вимог Конвенції щодо цього, остаточне рішення з дотриманням вимог Конвенції залишається за Судом ("Голдер проти Сполученого Королівства" і "Z та інші проти Сполученого Королівства").
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, за таких умов:
1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу за попередній календарний рік фізичної особи, яка подає позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу; або
2) особами, які подають позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу, є:
а) військовослужбовці;
б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів;
в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю;
г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї;
ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або
3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю; або
4) заявником (позивачем) у межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) є юридична або фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, яка перебуває у судових процедурах розпорядження майном, санації або реструктуризації боргів, за клопотанням арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією) або боржника.
Частиною другою статті 8 Закону України "Про судовий збір" визначено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
При визначенні майнового стану особи для цілей цієї статті суд може враховувати інформацію про розмір доходів за попередній календарний рік, перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, наявність у власності нерухомого, рухомого майна та/або іншого цінного майна, а також інші обставини, які мають значення для оцінки майнового стану особи (частина третя статті 8 ЗУ"Про судовий збір").
З аналізу статті 8 Закону України "Про судовий збір" вбачається, що законодавець, застосувавши конструкцію "суд, враховуючи майновий стан сторони, може…", тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб, є правом, а не обов`язком суду навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення.
В силу положень ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
В порядку, передбаченому ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд зазначає, що положення статей Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про судовий збір" не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.
Визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану. Доказами рівня майнового стану можуть бути документи, які підтверджують скрутний майновий стан особи, що, відповідно, унеможливлює сплату нею судових витрат. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини можуть бути підставою для відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати (аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 20.02.2020 у справі № 420/1582/19, від 17.09.2020 у справі №460/3138/19 тощо).
Як неодноразово зазначав Верховний Суд (постанови від 21.10.2022 у справі №905/1059/21, від 30.11.2022 у справі № 905/1060/21, від 02.02.2023 у справі №320/2083/21), питання перевірки реальної спроможності заявника сплатити судовий збір набуває особливої актуальності та має детально перевірятися судами у випадку, якщо заявники ставлять питання про звільнення, зменшення та/чи розстрочення/відстрочення сплати судового збору. Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (рішення ЄСПЛ у справі "Княт проти Польщі" (Kniat v. Poland) від 26.07.2005, пункт 44; рішення ЄСПЛ у справі "Єдамскі та Єдамска проти Польщі" (Jedamski and Jedamska v. Poland) від 26.07.2005, пункти 63, 64).
Вимога про сплату судового збору є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ у справі "Шишков проти Росії" (Shishkov v. Russia) від 20.02.2014, пункт 111).
З урахуванням зазначених рішень Європейського суду з прав людини, Верховний Суд, у постановах від 21.10.2022 у справі № 905/1059/21 та від 30.11.2022 у справі № 905/1060/21, зробив висновок, що скрутний майновий стан підтверджується відповідними доказами, які містять інформацію, у тому числі, щодо наявності/відсутності коштів (на банківських або депозитних рахунках), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів. 
Верховний Суд також неодноразово вказував, що загальна сума отриманих доходів фізичною особою може бути підтверджена довідкою про доходи фізичної особи за попередній рік, виданою органом Державної податкової служби України, інформацією із Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та довідкою Пенсійного фонду України форми ОК-5 або ОК-7 (див. ухвали Верховного Суду від 19.03.2025 у справі № 906/1478/23, від 17.07.2023 у справі № 757/14112/20-ц, від 03.05.2022 у справі № 914/1147/20, від 10.11.2021 у справі № 922/1429/19, від 06.06.2021 у справі № 922/1775/19 та інші).
Вебер Арі не надає доказів на підтвердження свого фінансового становища.
Отже, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання Вебер Арі про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги.
Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59).
Касаційний господарський суд зауважує, що «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, включно з фінансовими. Так, інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовуватися накладенням фінансових обмежень на доступ особи до суду. Вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права на доступ до суду, яке саме собою є таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі»).
Отже, Верховний Суд висновує, що судовий збір сам по собі не обмежує право заявника на справедливий суд.
Водночас у постанові від 18.10.2023 у справі № 910/10939/22 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у випадку залишення судом клопотання про звільнення скаржника від сплати судового збору без розгляду або відмови в задоволенні такого клопотання суд постановляє ухвалу, яку направляє скаржнику. Отримавши її, скаржник повинен виконати ухвалу суду про залишення касаційної скарги без руху, а саме подати суду докази сплати судового збору. У випадку якщо скаржник не встигає цього зробити до закінчення строку, наданого судом або встановленого законом на усунення недоліків, він може звернутися до суду із заявою, відповідно, про продовження або поновлення зазначеного строку.
Враховуючи наведені обставини, та з огляду на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 18.10.2023 у справі № 910/10939/22, суд надає Вебер Арі строк для ознайомлення зі змістом цієї ухвали та виконання вимог ухвали Верховного Суду щодо сплати судового збору в розмірі 670 368,51 грн.
Відповідно до частин 2, 5 статті 292 та статті 174 ГПК України, у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених ст. 290 цього Кодексу, така скарга залишається без руху, про що суддею-доповідачем постановляється відповідна ухвала із зазначенням строку на усунення скаржником недоліків касаційної скарги, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху.
Згідно з частиною 4 статті 174 та частиною 2 статті 292 ГПК України, якщо скаржник не усунув недоліки касаційної скарги у строк, встановлений судом, така касаційна скарга вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із касаційною скаргою.
Керуючись статтями 119, 169, 174, 234, 235, 292, 314 ГПК України, статтею 8 Закону України «Про судовий збір», Верховний Суд
У Х В А Л И В:
1. Відмовити Вебер Арі в задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 у справі №903/25/25 (903/703/25).
2. Касаційну скаргу Вебер Арі на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 у справі №903/25/25 (903/703/25) залишити без руху.
3. Надати строк на усунення недоліків касаційної скарги протягом десяти днів з дня вручення ухвали.
4. Роз`яснити, що в разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційну скаргу буде повернуто на підставі частини п`ятої статті 292 ГПК України.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий О.В. Васьковський
Судді К.М. Огороднік 
В.Я. Погребняк