Номер провадження: 33/813/703/26
Номер справи місцевого суду: 496/7322/25 
Головуючий у 1-й інстанції Пендюра Л. О. 
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.04.2026 року м. Одеса
Суддя Одеського апеляційного суду Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Шахової О.В., захисниці особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , адвоката Грицюк Тетяни Вікторівни, потерпілої ОСОБА_2 , її представника-адвоката Іванченка Євгенія Олександровича 
розглянувши апеляційну скаргу адвоката Іванченка Євгенія Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 
на постанову судді  Біляївського районного суду Одеської області від 19 грудня 2025 року
встановив:
Постановою судді Біляївського районного суду Одеської області від 19 грудня 2025 року закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно 
 ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення. 
Судом встановлено, що 20 жовтня 2025 року поліцейським складено відносно ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 488550, в якому зазначено про те , що він 20 жовтня 2025 року о 08 год 15 хв., за адресою: Одеська область, Одеський район, автодорога М-05 «Київ-Одеса, 463 км + 450 м, керуючи транспортним засобом «Daewoo Lanos», державний номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та здійснив зіткнення з транспортним засобом «Lexus», державний номерний знак НОМЕР_2 , який перестроївся з крайньої лівої смуги в середню смугу і зупинився, так як попереду були інші автомобілі. При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, завдано матеріальні збитки, чим порушив вимоги п.п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху (далі – ПДР) України.
В апеляційній скарзі адвокат Іванченко Є.О., який діє в інтересах потерпілої ОСОБА_2 , просить скасувати постанову судді Біляївського районного суду Одеської області від 19 грудня 2025 року та прийняти нову, якою притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.
За доводами апеляційної скарги суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив та не надав належну оцінку доказам, що містяться у справі, за результатами розгляду справи прийняв постанову, яка не відповідає фактичним обставинам справи. Суд вийшов за межі предмету розгляду цієї справи і фактично переклав відповідальність за скоєння ДТП на ОСОБА_2 , натомість у межах розгляду цієї справи суд мав вирішити питання лише щодо винуватості ОСОБА_1 у порушенні вимог п.12.1, п. 13.1 ПДР. Рішення про відсутність у діях ОСОБА_1 складу інкримінованого правопорушення, суд побудував на суб`єктивних припущеннях, врахувавши пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка є зацікавленою у результатах розгляду цієї справи. Факт зіткнення транспортних засобів за відсутності доказів раптової та непереборної перешкоди свідчить про недотримання водієм безпечної дистанції та швидкості руху, що утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Обов`язок дотримання безпечної дистанції покладається на водія незалежно від маневрів інших учасників дорожнього руху, якщо такі маневри не мають ознак непереборної сили. Суд першої інстанції ці обставини не врахував, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. Висновки суду щодо технічної можливості або неможливості уникнення дорожньо-транспортної пригоди не можуть ґрунтуватися виключно на поясненнях учасників ДТП та мають підтверджуватися об`єктивними доказами або спеціальними знаннями. Докази, що містяться у справі (протокол про адміністративне правопорушення, схема ДТП, відеозапис, пояснення учасників ДТП) у своїй сукупності підтверджують наявність у діях ОСОБА_1 складу інкримінованого правопорушення. 
В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_2 та її представник, адвокат Іванченко Є.О. підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги.
Захисниця ОСОБА_1 , адвокат Грицюк Т.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.
Вислухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до положень ч. 7 ст. 294 КУпАП України апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
У відповідності до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно із ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Таким чином під час розгляду справи, законодавець покладає на суд обов`язок, обумовлений з`ясуванням істотних обставин справи, перелік яких регламентовано законом, які слугують правовими підставами (підґрунтям) для прийняття рішення про визнання особи винуватою у скоєнні інкримінованого правопорушення та застосування до неї заходу державного примусу у вигляді накладення стягнення.
При цьому, законодавець у положеннях ст. 7 КУпАП констатує, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Склад адміністративного правопорушення - це сукупність законодавчо-визначених ознак, наявність яких дає підстави дійти висновку у кожному конкретному випадку щодо належної правової кваліфікації дій особи, та як наслідок прийняти рішення щодо можливості притягнення такої особи до юридичної відповідальності.
Відсутність (недоведеність) хоча б однієї із ознак складу адміністративного правопорушення унеможливлює прийняття рішення про притягнення особи до відповідальності та застосування відносно неї заходів державного примусу, зокрема накладення стягнення у виді штрафу.
Згідно із ст. 124 КУпАП порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року.
Диспозиція статті 124 КУпАП передбачає відповідальність за порушення правил дорожнього руху, ця норма за своєю властивістю є бланкетною, тобто з метою її застосування та врегулювання суспільних відносин, виникає необхідність звернення до нормативно-правових актів, які детально регламентують зазначені правила.
Обов`язки водіїв та пішоходів, а також технічні вимоги до транспортних засобів регулюють Правила дорожнього руху України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року N 1306 (з подальшими змінами та доповненнями) (далі -Правила).
За п. 1.3 вказаних Правил учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила (п. 1.4 Правил).
Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним (пункт 12.1 Правил). 
Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу (пункт 13.1 Правил). 
Поняття доказів та джерела їх отримання, визначені ст. 251 КУпАП, зокрема, до таких джерел законодавець відносить протокол про адміністративне правопорушення, пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, показання технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також інші документи.
Відповідно до ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Отже, тягар доказування на предмет доведеності достатності доказів винуватості ОСОБА_1 , у скоєні інкримінованого адміністративного правопорушення покладено на особу, що складала протокол про адміністративне правопорушення, тобто поліцейського.
Апеляційний суд зазначає, що згідно з положеннями частини 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також з огляду на практику Європейського суду з прав людини у справах "Малофєєва проти росії" ("Malafeyeva у russia", рішення від 30 травня 2013 року, заява N 36673/04) та "Карелін проти росії" ("Karelin у. russia" заява N 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має: права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах "Кобець проти України" від 14.02.2008, "Берктай проти Туреччини" від 08.02.2001, "Леванте проти Латвії" від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення "за відсутності розумних підстав для сумніву", що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.
Приймаючи постанову про закриття провадження у справі суд першої інстанції виходив із того, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів порушення ним ПДР, які перебувають в причино-наслідковому зв`язку з наслідками у вигляді дорожньо-транспортної пригоди. 
З такими висновками суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується, з огляду на таке.
З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №488550 від 20 жовтня 2025 року, складеного поліцейськими відносно ОСОБА_1 , убачається, що: «20 жовтня 2025 року о 08:15 год м. Одеса, Київське шосе, 463 км, водій керуючи транспортним засобом не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та здійснив зіткнення з тз «Lexus» днз НОМЕР_2 , який перестроївся з крайньої лівої суги в середню смугу руху та зупинився, так як попереду були інші авто. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, завдано матеріальні збитки, чим порушив вимоги п.12.1, 13.1 ПДР». 
Зі схеми місця ДТП, яка додана до матеріалів справи убачається, що вона містить інформацію про графічно зображені та зафіксовані об`єкти, дані про обставини дорожньої пригоди (ділянка дороги, де сталася дорожньо-транспортна пригода, відображення транспортних засобів, причетних до ДТП, напрямків їх руху, місце зіткнення) таблицю дорожніх умов, в якій зазначені назви об`єктів, зображених на схемі, зазначено ідентифікаційні дані транспортного засобу.
З вказаної вище схеми місця ДТП убачається, що транспортний засіб «Daewoo» д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 рухався у середній смузі дорожнього руху, при цьому маневрів, спрямованих на зміну напрямку руху він не здійснював. Інший автомобіль, причетний до ДТП, а саме «Lexus» днз НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_2 , рухався у лівій смузі дорожнього руху, при цьому саме водій цього транспортного засобу вчинила дії, спрямовані на зміну напрямку руху, оскільки перестроїлася з лівої у середню смугу дорожнього руху, таким чином випереджаючи транспортний засіб, яким керував ОСОБА_1 .
На місці події ОСОБА_1 надав поліцейським пояснення про те, що 20 жовтня 2025 року приблизно о 08:15 год він рухався на власному автомобілі по Київському шосе у напрямку м. Одеси зі швидкістю близько 40-45 км/год, як різко з крайньої лівої смуги перестроївся автомобіль «Lexus» і різко перед ним загальмував, він не встигнув загальмувати і зреагувати у результаті чого трапилося ДТП.
Надаючи письмові пояснення на місці події, ОСОБА_2 повідомила про те, що 20 жовтня 2025 року приблизно о 08:30 год вона рухалася на власному авто «Lexus» RX350 у напрямку м. Одеси, перестроїлася з крайньої лівої полоси з використанням сигналу повороту в середню смугу руху, вона зупинилася так як попереду неї рухалися автомобілі і в її машину в задній бампер в`їхав автомобіль «Daewoo».
Обставини складання адміністративних матеріалів у цій справі фіксувалися правоохоронцями за допомогою портативних відеореєстраторів, відеозаписи яких містяться у матеріалах справи.
З вказаних вище відеозаписів убачається, що на місці події ОСОБА_1 заперечував винуватість у скоєнні ДТП, а також порушення ним вимог п.12.1, 13.1 ПДР, за якими йому висунуто звинувачення, посилаючись на те, що ОСОБА_2 до зміни напрямку руху та виконання маневру перестроювання рухалася у іншій, а не його смузі дорожнього руху, тобто вони не знаходилися у одній і тій самій смузі, після чого вона різко змінила напрямок руху, через що автомобілі опинилися на відстані близько 1 м один від одного. Крім цього, ОСОБА_1 стверджував також про те, що він рухався у межах дозволеної швидкості. На місці події також була присутня дружина ОСОБА_1 , яка в момент ДТП також знаходилася в салоні транспортного засобу «Daewoo», тобто була очевидцем цієї події та надавала пояснення правоохоронцям. 
З письмових пояснень свідка ОСОБА_3 , поданих до суду, убачається, що 20 жовтня 2025 року о 08:15 год вони з чоловіком їхали по трасі Київ-Одеса в напрямку міста Одеси зі швидкістю 20-30 км/год, її чоловік знаходився за кермом, вона сиділа на пасажирському сидінні попереду. Транспортний засіб, яким керував її чоловік знаходився у середній смузі, до машини, яка рухалася попереду, відстань складала приблизно 15-17 м. Її чоловік знизив швидкість, оскільки попереду був затор перед блокопстом. Раптово з крайньої лівої смуги перед ними виїхав автомобіль «Лексус», який після перестроювання у їхню смугу руху загальмував перед ними. У цей час відстань між їхнім автомобілем та транспортним засобом «Лексус» становила 1-1,5 м. Після чого відразу сталося зіткнення автомобілів. 
З огляду на те, що ОСОБА_3 є очевидцем ДТП, остання була присутня на місці події та також надавала правоохоронцям пояснення щодо обставин цієї події, що зафіксовано за допомогою відеозапису, який міститься у матеріалах справи, місцевий суд обґрунтовано прийняв до уваги надані нею пояснення. 
Врахувавши сукупність наведених вище доказів, надавши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність у справі доказів, які б свідчили про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП з підстав не виконання ним вимог п.12.1, 13.1 ПДР.
Аргументи апелянта про доведеність винуватості ОСОБА_1 у скоєнні інкримінованого правопорушення, з урахуванням того обсягу доказів, що наданий до суду правоохоронцями, апеляційний суд відхиляє, з огляду на таке.
Безпечна дистанція — відстань до транспортного засобу, що рухається попереду по тій самій смузі, яка у разі його раптового гальмування або зупинки дасть можливість водієві транспортного засобу, що рухається позаду, запобігти зіткненню без здійснення будь-якого маневру (пункт 1.10 ПДР).
Безпечна швидкість — швидкість, за якої водій має змогу безпечно керувати транспортним засобом та контролювати його рух у конкретних дорожніх умовах (пункт 1.10 ПДР).
Матеріали справи не містять доказів, а поліцейськими усупереч ст. 251 КУпАП, що є їх процесуальним обов`язком, не надано доказів того, що ОСОБА_1 керував автомобілем з перевищенням дозволеної швидкості руху, а також того, що швидкість руху автомобіля під його керування не була безпечною. 
Такі твердження правоохоронців не підтверджено доказами, отже ґрунтуються на припущеннях.
З огляду на те, що автомобіль під керуванням ОСОБА_2 до моменту зіткнення рухався у лівій смузі, у той час як транспортний засіб під керуванням 
ОСОБА_1 рухався у середній смузі, тобто автомобілі знаходилися у різних смугах, та після виконання маневру повороту відстань між транспортними засобами була незначеною (1-1,5м) та після перестроювання автомобіль під керуванням ОСОБА_2 зупинився, про що вона надала письмові пояснення поліцейським підстав стверджувати, що 
ОСОБА_1 не дотримався безпечної дистанції, апеляційний суд не вбачає. 
Зважаючи на фактичні обставини події ДТП, яка мала місце 20 жовтня 2025 року, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду щодо відсутності у діях 
ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, оскільки його дії не знаходяться у прямому причинному зв`язку з ДТП та наслідками, що настали у виді пошкодження транспортних засобів.
Під час апеляційного перегляду справи судом відмовлено в задоволенні клопотання апелянта про долучення до справи нових доказів та їх дослідження, з огляду на таке.
Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом (ч.7 ст. 294 КУпАП). 
Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, такими:
докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;
докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (незалежних від нього) не міг надати їх до суду;
суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;
суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо);
наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.
Апеляційна скарга не містить належних обґрунтувань поважності не подання апелянтом доказів до суду першої інстанції, які долучені до апеляційної скарги, а саме висновку експерта автотехнічного експертного дослідження №11208250 від 28 грудня 2025 року.
З матеріалів справи убачається, що адвокат Іванченко Є.О. був обізнаний про розгляд цієї справи судом, про що свідчать подані ним до суду заяви 19 листопада 2025 року та 20 листопада 2025 року, у якій, зокрема, він просив суд провести розгляд справи без його участі та потерпілої ОСОБА_2 (а.с. 16), тобто на власний розсуд розпорядився правами, які надані йому законом, як представнику потерпілої. 
Крім цього, апеляційний суд зауважує, що представник потерпілої просить прийняти фактично новий доказ, який не існував на час прийняття оскаржуваної постанови (19 грудня 2025 року), оскільки висновок експерта датований 28 грудня 2025 року, тобто вже після прийняття судового рішення.
Фактично, як на підставу дослідження апеляційним судом нового доказу, адвокат посилається на незгоду з висновками суду першої інстанції, що не входить до переліку випадків за яких апеляційний суд вправі дослідити новий доказ.
Зважаючи на відсутність правових підстав для долучення до справи та дослідження висновку експерта на якій посилається апелянт, як доказ, апеляційний суд також не вбачає підстав для виклику у судове засідання експерта, який склав вказаний вище висновок. 
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах "Кобець проти України" від 14.02.2008, "Берктай проти Туреччини" від 08.02.2001, "Леванте проти Латвії" від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення "за відсутності розумних підстав для сумніву", що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.
За вимогами статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Згідно статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.
Зважаючи на те, що доказами, які долучені правоохоронцями до матеріалів справи не доведено вину ОСОБА_1 у скоєнні інкримінованого правопорушення, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду щодо наявності правових підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Отже апеляційним переглядом встановлено, що суддею відповідно до 
ст. 252 КУпАП, оцінені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Порушень судом першої інстанції норм КУпАП під час з`ясування обставин по справі апеляційним судом не встановлено.
За таких обставин, висновок судді про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП є вірним.
Підсумовуючи наведене вище апеляційний суд вважає, що відсутні передбачені законом підстави для скасування оскаржуваної постанови з мотивів наведених у скарзі.
Керуючись ст. 294 КУпАП,
постановив:
Апеляційну скаргу адвоката Іванченка Євгенія Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Постанову судді Біляївського районного суду Одеської області від 19 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя      Ю.П. Лозко