П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 521/5177/25	

Перша інстанція: суддя Плавич І.В.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції на рішення Хаджибейського районного суду міста Одеси від 31 жовтня 2025 року у справі № 521/5177/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, –

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним адміністративним позовом, у якому просив:
- скасувати Постанову серії ББА №137383 від 08.03.2025 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за порушення передбачене частиною 2 статті 126 КУпАП.
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що 08.03.2025 щодо ОСОБА_1 було складено Постанову серії ББА №137383 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3 400,00 грн.
Відповідно до вказаної постанови водій керував ТЗ за адресою: м. Одеса, вул. Тираспольське шосе, 19, не маючи права керування таким ТЗ, чим порушив п.п. 2.1 ПДР, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 126 КУпАП. До постанови УПП в Одеській області ДПП були додані відеозаписи з портативного відеореєстратора Motorola VB 400 №474606 та №474512.
Позивач зазначає, що з доданих відеозаписів не вбачається факт керування транспортним засобом ОСОБА_1 .
Постанова винесена за відсутності позивача, він не був присутнім при розгляді справи про адміністративне правопорушення, не мав змоги скористатися своїми правами. зокрема, правом на отримання кваліфікованої правничої допомоги.
Також позивач вказує, що дізнався про постанову про адміністративне правопорушення з листа від Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції 14 березня 2025 року.
Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву ,у якому зазначив, що сторона відповідача категорично не погоджується з вимогами позивача, вважає їх необґрунтованими, такими, що не відповідають дійсності та нормам чинного законодавства, спрямованими на намагання позивача уникнути адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення.

Короткий зміст та мотиви рішення суду першої інстанції.

Хаджибейський районний суд міста Одеси рішенням від 31.10.2025 позов задовольнив.
Скасував постанову серії ББА №137383 від 08 березня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.
Стягнув з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 605,60 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, та як наслідок, правомірності прийняття оскаржуваної постанови, наслідком чого є її скасування.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції подало апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовну заяву громадянина ОСОБА_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ББА №137383 від 08.03.2025 - залишити без розгляду. 
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції передчасно та помилково поновив гр. ОСОБА_1 строк на звернення до суду з позовом про скасування постанови серії ББА №137383 від 08.03.2025, а висновки щодо визнання поважними обставин пропуску є необґрунтованими.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що 08.03.2025 щодо ОСОБА_1 було складено Постанову серії ББА №137383 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400,00 грн.
Відповідно до вказаної постанови водій керував ТЗ за адресою: м. Одеса, вул. Тираспольське шосе, 19, не маючи права керування таким ТЗ, чим порушив п.п. 2.1 ПДР, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 126 КУпАП. До постанови УПП в Одеській області ДПП були додані відеозаписи з портативного відеореєстратора Motorola VB 400 №474606 та №474512.
Не погоджуючись із даною постановою позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Пунктом 8 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» унормовано, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР України).
Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно з пунктом 2.1 а) ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» кожний громадянин, який досяг визначеного цим Законом віку, не має медичних протипоказань та пройшов повний курс навчання за відповідними програмами, може в установленому порядку отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії.
Частиною 9 статті 15 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.
За ч. 4 ст. 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.
Суб`єктом адміністративних правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП, може бути лише особа, яка керує транспортним засобом.
Об`єктивна сторона правопорушення за ч. 4 ст. 126 КУпАП полягає, зокрема, у керуванні транспортним засобом особою, яка позбавлена права керування транспортними засобами.
Тобто, для встановлення наявності складу адміністративного правопорушення необхідно встановити, що позивач керував транспортним засобом, будучи особою позбавленою права керування транспортними засобами.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
Згідно ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Із змісту ст.247 КУпАП вбачається, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.
Відповідно до ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Колегія суддів наголошує, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
Як встановлено з матеріалів справи, на підтвердження правомірності оскаржуваної постанови відповідач надав суду відеозапис з нагрудної камери поліцейського.
Під час дослідження судом першої інстанції вказаного відеозапису, встановлено, що останній не містить доказів факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом.
Не наведено жодних важливих аргументів з цього приводу і в апеляційній скарзі.
Принагідно слід зазначити, що у справі № 521/4182/25 Малиновський районний суд міста Одеси дійшов висновку, що вина ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не знайшла своє підтвердження, оскільки 08.03.2025 не встановлено факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом, у зв`язку з чим провадження у справі було закрито за відсутністю у його діях складу вказаного адміністративного правопорушення.
Апеляційний суд погоджується із доводами представника позивача, що вказане судове рішення має преюдиційне значення для розгляду адміністративної справи № 521/5177/25 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення серії ББА №137383 від 08 березня 2025 року в частині встановлення фактичних обставин щодо вчинення дій, які стали підставою для винесення даної постанови.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП, відповідачем не було надано жодного належного, достатнього та допустимого доказу.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для скасування оскаржуваної постанови, оскільки відповідачем не доведено факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП.
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В ході розгляду справи позивач довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Доводи апеляційної скарги.

Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів зазначає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, зводяться лише до того, що позивач звернувся до суду першої інстанції із пропуском строку , натомість суд першої інстанції передчасно та помилково поновив ОСОБА_1 строк на звернення до суду з позовом про скасування постанови серії ББА №137383 від 08.03.2025.
Колегія суддів, надаючи оцінку поважності причин пропуску строку звернення до суду із позовом, зазначеним в заяві про поновлення строку, яку представник позивача направив на вимогу суду апеляційної інстанції, в розрізі зауважень Верховного Суду погоджується із доводами позивача, що строк звернення до суду із позовом пропущений із поважних причин, з огляду на таке.
Відповідно до матеріалів справи позивач отримав постанову серії ББА №137383 від 08.03.2025 – 14.03.2025 (накладна №0601121169332) .
В подальшому ОСОБА_1 та його представник - адвокат Жовтан О.В., ознайомилися з матеріалами справи про адміністративне правопорушення 26.03.2025, а позов подано 01.04.2026.
Отже колегія суддів, беручи до уваги вказані вище обставини, а також звернення із позовом у найкоротші строки з моменту ознайомлення з матеріалами справи про адміністративне правопорушення зазначає , що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду із позовом оскільки вказані причини його пропуску підтверджуються матеріалами справи та можуть бути визнані поважними, а інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У своїй практиці ЄСПЛ сформував підхід, відповідно до якого встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинне застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші).
Зокрема, аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виокремити такі обґрунтування на користь прийняття рішення про поновлення пропущеного строку звернення до суду: 1) рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа «Белле проти Франції»); 2) не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа «Мушта проти України»); 3) суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії»).
Доводів щодо суті виявленого правопорушення апеляційна скарга не містить.
Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення, а рішення Хаджибейського районного суду міста Одеси від 31 жовтня 2025 року у справі № 521/5177/25 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	Г.В. Семенюк   А.Г. Федусик