ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 185/30/24

провадження № 61-9282 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Черняк Ю. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , правонаступником якого є  ОСОБА_2 ,
відповідачі: акціонерне товариство «Ідея Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум», 
треті особи:приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович, Павлоградський відділ державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2025 року у складі судді Перекопського М. М. постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2025 року у складі колегії суддів: Никифоряка Л. П., Новікової Г. В., Гапонова А. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовної заяви

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - АТ «Ідея Банк»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов О. М., Павлоградський відділ державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позов обґрунтований тим, що у грудні 2023 року він дізнався про те, що на виконанні Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 2200, вчиненого 29 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О. М., про стягнення з нього на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості в розмірі 24 567, 32грн.
Вказував, що виконавчий напис вчинений з порушенням законодавства, а тому є таким, що не підлягає виконанню, оскільки укладений між банком та ним кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально та нотаріус не переконався належно у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат».
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати виконавчий напис, вчинений 29 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О. М. та зареєстрований в реєстрі за № 2200, про стягнення з нього на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості у сумі 24 567, 32 грн, таким, що не підлягає виконанню, та стягнути з АТ «Ідея Банк» на його користь судові витрати.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2024 року замінено позивача ОСОБА_1 на його правонаступника - ОСОБА_2 .

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2024 року до участі у розгляді справи співвідповідачем залучено товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» (далі - ТОВ «ФК «Суперіум»)
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2025 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 205 року, позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 29 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О. М. та зареєстрований в реєстрі за № 2200, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості в розмірі 24 567, 32 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що у зв`язку з визнанням у судовому порядку постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», незаконною та нечинною в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», після 22 лютого 2017 року нотаріуси позбавлені права вчиняти виконавчі написи про стягнення заборгованості за кредитними договорами, які не є нотаріально посвідченими. 
Судами встановлено, що кредитний договір між позивачем та АТ «Ідея Банк» не був нотаріально посвідченим, оспорюваний виконавчий напис вчинено 29 жовтня 2018 року, що свідчить про незаконність його вчинення. З огляду на це, позов про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є обґрунтованим та підлягає до задоволення. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги

18 липня 2025 року засобами поштового зв`язку АТ «Ідея Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 07 липня 2020 року у справі № 438/640/14-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 185/30/24, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

25 серпня 2025 року матеріали цивільної справи № 185/30/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга представника АТ «Ідея Банк» - Жовтонецького В. М. мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача АТ «Ідея Банк», оскільки право вимоги за кредитним договором від 14 липня 2017 року № P51.284.71316, укладеним між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «ФК «Суперіум» на підставі договору факторингу від 15 листопада 2023 року № 15/11/23. Таким чином, по кредитному договору відбулась заміна кредитора, а тому суди мали відмовити у задоволенні позову до неналежного відповідача АТ «Ідея Банк».
Також звертає увагу на відсутність у АТ «Ідея Банк» обов`язку звернення з вимогою про заміну сторони у виконавчому провадженні при вибутті зі спірних правовідносин, водночас заміна сторони у виконавчому продовженні її правонаступником можлива за заявою сторони (заінтересованої особи), державного або приватного виконавця на підставі статті 442 ЦПК України. 

Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

29 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О. М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2200, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 липня 2017року № P51.284.71316 за період з 14 лютого 2018року до 04 вересня 2018 року в розмірі 24 567, 32 грн (а. с. 6).

Кредитний договір від 14 липня 2017 року № P51.284.71316, укладений між АТ «Ідея Банк» і ОСОБА_1 , наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, нотаріально не посвідчений.

Постановою державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кошеварової О. А. від 13 травня 2021 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого напису нотаріуса від 29 жовтня 2018 року № 2200 (а .с. 9).

Постановами державного виконавця Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Фадєєвої Ю. М. від 06 грудня 2023 року наскладано арешт на кошти боржника та звернено стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (а. с. 7, 8).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Касаційна скарга АТ «Ідея Банк» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, спір між сторонами виник щодо неправомірності вчинення виконавчого напису нотаріуса.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Підпунктом 3.2 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано.

Визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 1-1 такого змісту: «1-1. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості».

Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21).

Суди встановили, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 29 жовтня 2018 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14.

Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання».

З наданих сторонами доказів та висловлених доводів і заперечень вбачається, що укладений між банком та позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу під час вчинення виконавчого напису, для підтвердження існування кредитних правовідносин та розміру заборгованості за основним зобов`язанням, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17 (провадження № 61-14105св18), від 21 жовтня 2020 року у справі № 172/1652/18 (провадження № 61-16749св19), від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), від 06 жовтня 2021 року у справі № 361/4793/20 (провадження № 61-5910св21).

В контексті доводів касаційної скарги про те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача АТ «Ідея Банк», колегія суддів звертає увагу на те, що позов виник щодо неправомірності вчинення виконавчого напису нотаріуса, стягувачем за яким є АТ «Ідея Банк». 

Матеріали справи не містять доказів заміни стягувача з АТ «Ідея Банк» на ТОВ «ФК «Суперіум», а також вчинення останнім відповідних дій з метою стягнення боргу з позивача на підставі оспорюваного виконавчого напису в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, а тому, виходячи із змісту правовідносин, які склалися між учасниками справи, доводи заявника про те, що АТ «Ідея Банк» слід вважати належним відповідачем у цій справі, не знайшли свого підтвердження. 

Крім того, ТОВ «ФК «Суперіум» було залучено до участі у справі співвідповідачем. 

За вказаних обставин відсутні підстави вважати, що суди першої та апеляційної інстанцій допустити порушення норм процесуального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 07 липня 2020 року у справі № 438/640/14-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17, є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Ідея Банк» залишити без задоволення. 

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

Ю. В. Черняк 

В. В. Шипович