ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 742/1058/26 Суддя (судді) першої інстанції: Павлов В.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача - Кравченка Є.Д.,
суддів: Осіпової О.О., Златіна С.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та закриття провадження у справі,

В С Т А Н О В И В:

Представник ОСОБА_1 звернувся до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просив скасувати постанову серії ЕНА №6658469 від 13.02.2026 р. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, та закриття провадження у справі.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що інспектор поліції безпідставно притягнув ОСОБА_1 до відповідальності за ч.2 ст.121 КУпАП, оскільки на момент перевірки автомобіль «Mercedes-Benz Sprinter» був технічно справним, мав аптечку, а відсутність одного пасажирського сидіння не є несправністю, що забороняє експлуатацію згідно з п.31.4 ПДР. Також зазначив, що в момент перевірки транспортний засіб не перебував у русі.
Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13.04.2026 в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішення суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції на власний розсуд та в порушення наведених положень КАС України та рішень Європейського суду з прав людини, ставить в вину позивачу порушення положень пп.а п.31.3. та пп.є пп.31.4.7. п.31.4. Правил дорожнього руху, тобто суд вийшов за межі пред`явлено в обвинувачення позивачу правопорушення, що є істотним порушенням прав позивача та підставою для скасування рішення.
Апелянт зазначив, що в постанові позивачу ставиться в вину порушення п.31.1 ПДР - керування водієм ТЗ, який використовується для надання послуг з перевезення пасажирів, що має несправності, передбачені ч.1 цієї статті, та враховуючи, що позивача притягнуто до відповідальності за ч.2 ст.121 КУпАП, то можливо припустити, що інспектор поліції вбачав виявлення несправностей передбачених ч.1 ст.121 КУпАП.
Також, на думку апелянта, суд не надав належної оцінки тим обставинам, що згідно дослідженого судом відеозапису з портативного відеореєстратора поліцейського вбачається, що поліцейський визначив відсутність аптечки виключно по наявному в медичній аптечці паперову додатку, що строк придатності медичної аптечки закінчився, а відповідно аптечка відсутня. На думку апелянта, відеозапис не містить відомостей, які б достовірно підтверджували, що строк придатності аптечки закінчився, зокрема фіксації паперового додатку, який містить відомості щодо строку придатності. По-друге, інспектор поліції, якщо припустити, що паперовий додаток дійсно містив відомість про строк придатності аптечки, мав перевірити не паперовий додаток, а як правильно зазначає суд «закінчення терміну придатності компонентів» («закінчення терміну придатності препаратів») медичної аптечки, тобто наявних в ній медичних засобів. Жоден нормативно-правовий акт не забороняє у разі закінчення придатності медичних засобів в аптечці їх замінювати на нові офіційно придбані в медичних аптеках чи установах, а не обов`язково купувати нову аптечку з новим футляром, інструкцією, що є істотно фінансово затратним, тим більш в умовах воєнного стану. Всі наявні в медичній аптечці медичні засоби мали незакінчений термін придатності, а отже висновок суду, що наявні в медичній аптечці компоненти є непридатними, є виключно припущенням суду.
Як зазначив скаржник, позивач не заперечував той факт, що ним було дійсно тимчасово знято одне сидіння для пасажирів, але він не здійснював, як зазначив суд несанкціоноване переобладнання транспортного засобу. Апелянт наголошував на відсутності доказів, які б підтверджували, що тимчасове зняття одного сидіння призвело до порушення вимог стандартів Правил дорожнього руху і технічної експлуатації, що стосуються безпеки дорожнього руху, а також що це вплине на безпеку дорожнього руху.
Крім іншого, апелянт наголошував на необґрунтованості висновків суду першої інстанції про те, що транспортний засіб був зупинений інспектором поліції під час руху та відповідно керування позивачем, ці обставини не відповідають дійсності і спростовуються наданим відповідачем відеозаписом, з якого вбачається, що на момент перевірки транспортний засіб не перебував у русі.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та закриття провадження у справі.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає її апеляційному розгляду.
Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.05.2026 призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження. Також судом продовжено строк розгляду справи на більш розумний термін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційну скаргу подано на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 13.02.2026 серії ЕНА № 6658469 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КУпАП, та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 680 грн.
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що 13.02.2026 р. о 10 год. 29 хв. в м. Києві по вул. Гетьмана Павла Полуботка (Попудренка) водій керував автобусом «Mercedes-Benz Sprinter» /д.н.з. НОМЕР_1 /, який використовується для перевезення пасажирів за маршрутом Київ-Прилуки, технічний стан і обладнання якого не відповідають вимогам стандартів, а саме: відсутнє одне місце для сидіння пасажирів, яке передбачене конструкцією ТЗ, відсутня медична аптечка, чим порушив вимоги п.31.1 ПДР - Керування водієм тз, який використовується для надання послуг з перевезення пасажирів, що має несправності передбачені ч.1 цієї статті. 
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся за захистом до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що зміна кількості місць для сидіння без внесення змін до реєстраційних документів є переобладнанням транспортного засобу з порушенням вимог законодавства, що прямо забороняє його експлуатацію відповідно до п. 31.3 «а» ПДР. Більше того, законодавство у сфері безпеки дорожнього руху не містить терміну «тимчасовий демонтаж сидінь» як підстави для звільнення водія від обов`язку дотримуватися вимог технічного стану ТЗ під час його виїзду на маршрут та безпосереднього керування ним.
Щодо медичної аптечки, відсутність якої відображено у оспорюваній постанові, суд першої інстанції зазначив, що наявність у транспортному засобі аптечки, термін придатності препаратів у якій закінчився, прирівнюється до її відсутності. Це обумовлено тим, що медикаменти та засоби надання першої допомоги з вичерпаним терміном придатності втрачають свої лікувальні властивості, можуть бути небезпечними для використання або непридатними для надання невідкладної допомоги в екстреній ситуації. Відповідно до п. 2.3 «а» ПДР України, саме на водія покладено обов`язок перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан та комплектність транспортного засобу. Комплектність аптечки передбачає не лише наявність засобів за переліком, а й їхню придатність до використання.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється Кодексом України про адміністративні правопорушення (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно зі статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.
Стаття 8 КУпАП визначає, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.
Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до ч.5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (із змінами та доповненнями) (п.1.1. ПДР).
Відповідно до п. 1.3 Правил дорожнього руху учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги ПДР.
Приписами п.1.9 розділу 1 ПДР унормовано, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно з законодавством.
В силу п. 11 ч. 1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02липня 2015року №580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Згідно із п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону № 580-VIII, у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
За приписами ст.222 КУпАП розгляд справ про адміністративні правопорушення правил дорожнього руху, зокрема ч. 1 ст.121КУпАП покладено на органи Національної поліції.
Відповідно до ст. 248 КУпАП розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і органом (посадовою особою), який розглядає справу, всіх громадян незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мови та інших обставин.
Статтею 249 КУпАП визначено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається відкрито, крім справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, та випадків, коли це суперечить інтересам охорони державної таємниці.
За змістом ст.258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. В такому випадку уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 КУпАП.
Згідно із приписами статті 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Приписами частини другої, третьої зазначеної статті обумовлено, що постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення. 
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу. 
Частиною другою статті 121 КУпАП передбачено склад адміністративного правопорушення, об`єктивна сторона якого полягає, у керуванні водієм транспортним засобом, який використовується для надання послуг з перевезення пасажирів, що має несправності, передбачені частиною першою цієї статті, або технічний стан і обладнання якого не відповідають вимогам стандартів, правил дорожнього руху і технічної експлуатації.
Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень суд перевіряє, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також чи є вони обґрунтованими.
Правилами дорожнього руху у п.п. 31.1 передбачено, що технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації. 
Приписами пункту 31.3 ПДР унормовано, що забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством, зокрема у разі їх виготовлення або переобладнання з порушенням вимог стандартів, правил і нормативів, що стосуються безпеки дорожнього руху.
З огляду на викладене, колегія суддів зауважує, що частина друга статті 121 КУпАП, пункт 31.1 Правил дорожнього руху є банкетними, тобто відсилають до правил технічної експлуатації, інструкцій та іншої нормативно-технічної документації.
У статті 276 КУпАП визначено місце розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Так, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.
В обґрунтування позову, позивач вказав, що поліцейський на місці стоянки автомобіля виявив відсутність у автомобілі одного пасажирського сидіння, яке передбачене конструкцією; відсутність медичної аптечки, однак зробив невірний висновок про те, що зняття одного сидіння призвело до порушення вимог стандартів, правил дорожнього руху і технічної експлуатації.
Суд дослідивши надану копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу MERSEDES-BENZ модель SPRINTER д.н. НОМЕР_1 , встановив, що у реєстраційних документах транспортного засобу відображено, що останній є автобусом категорія- D, кількість сидячих місць з місцем водія - 23.
Факт наявності в салоні лише 22 місць на момент перевірки підтверджується матеріалами справи, зокрема відеозаписом, долученим до матеріалів справи, з бодікамери поліцейського, на якому відображено перерахування поліцейським кількості місць у салоні автобуса в кількості 22 штуки.
Зазначені обставини не заперечуються сторонами, зокрема у тексті апеляційної скарги позивачем зазначено про те, що позивач не оспорює той факт, що ним було тимчасово знято одне сидіння для пасажирів.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зняття одного пасажирського сидіння свідчить про фактичну зміну параметрів конструкції ТЗ порівняно з його обліковими даними.
Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 22 грудня 2010 року № 1166 «Про Єдині вимоги до конструкції та технічного стану колісних транспортних засобів, що експлуатуються» встановлено, що конструкція та технічний стан колісних транспортних засобів повинні відповідати Єдиним вимогам до конструкції та технічного стану колісних транспортних засобів, що експлуатуються (далі Єдині загальні вимоги). Вимоги до конструкції та технічного стану колісного засобу встановлюються в маркуванні колісного засобу, його складників та в інших документах з експлуатації та ремонту колісного засобу, затверджених його виробником, нормативних документах тощо. Конструкція колісного засобу повинна відповідати ідентифікаційним даним, визначеним на дату його реєстрації (з урахуванням змін), згідно з вищезазначеними документами (п. 3 вищевказаних Вимог).
Закон України «Про автомобільний транспорт» визначає засади організації та діяльності автомобільного транспорту.
Як слідує із визначення наданого у статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автобус - транспортний засіб, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення пасажирів з кількістю місць для сидіння більше ніж дев`ять з місцем водія включно.
Відповідно до ч.2 ст.19 Закону України «Про автомобільний транспорт», при державній реєстрації автобусів у реєстраційних документах робиться відмітка щодо їх належності до транспортного засобу загального призначення чи до транспортного засобу спеціалізованого призначення. 
Статтею 20 цього Закону встановлені вимоги до транспортних засобів: конструкція та технічний стан транспортних засобів, а також їх частини мають відповідати вимогам, порядок визначення яких установлює Кабінет Міністрів України, та забезпечувати безпеку людей, які користуються транспортними засобами чи беруть участь у дорожньому русі.
Наказом Міністерства інфраструктури України від 26.11.2012 № 710 Для ідентифікації ТЗ, визначення вимог і методів для його перевірки застосовують такі нормативно-технічні документи: Національні стандарти: ДСТУ 3649:2010 «Колісні транспортні засоби. Вимоги щодо безпечності технічного стану та методи контролювання».
Відповідно до положень ДСТУ 3649:2010 «Колісні транспортні засоби. Вимоги щодо безпечності технічного стану та методи контролю», кількість та розміщення місць для сидіння повинні відповідати параметрам, визначеним підприємством-виробником та зазначеним у реєстраційних документах. Суд наголошує, що кількість місць для сидіння в автобусі (категорії М2, М3) є істотним технічним параметром, оскільки конструкція ТЗ розраховується виробником з огляду на повну масу та її розподіл по осях при повному завантаженні всіх передбачених місць. Самовільний демонтаж або встановлення сидінь змінює центр ваги та характеристики стійкості ТЗ.
Окрім того, кожне пасажирське місце обладнується відповідними елементами безпеки (пасками безпеки, кріпленнями, поручнями). Зміна конфігурації салону без сертифікації порушує встановлені норми пасивної безпеки пасажирів.
Відповідно до затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 26 листопада 2012 року №710 «Вимог до перевірки конструкції та технічного стану колісного транспортного засобу, методів такої перевірки» колісний транспортний засіб має бути укомплектований усіма пасажирськими сидіннями, що передбачені виробником, та відповідати вимогам Європейської угоди1, Закону України2, відповідних Правил ЄЕК ООН N 36, N 52, N 107, доданих до Угоди3, або актів законодавства ЄС, наведених у додатку 3 до Вимог до перевірки конструкції та технічного стану колісного транспортного засобу, методів такої перевірки, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 26 листопада 2012 року N 710 (далі - Вимоги), ПДР4, документів з питань переобладнання відповідно до Порядку переобладнання5 з урахуванням вимог пункту 6.8.9 ДСТУ 3649:2010. 
Відповідачем були виявлені порушення вимог, які висуваються до технічного стану автомобіля, зокрема які відображені у свідоцтві про реєстрацію серії НОМЕР_2 , водієм якого є позивач, а саме демонтування 1 пасажирського сидіння, у зв`язку з чим було винесено постанову в справі про адміністративне правопорушення та відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КУпАП.
Варто зауважити, що згідно із ст. 32 Закону України «Про дорожній рух» переобладнання транспортних засобів, тобто зміна типу або марки (моделі), призначення чи параметрів конструкції транспортних засобів, що перебувають в експлуатації, шляхом установки кабіни, кузова чи їх деталей, спеціального обладнання і номерних агрегатів, не передбачених нормативно-технічною документацією на даний транспортний засіб, повинно відповідати встановленим правилам і нормативам.
Не дозволяється без погодження з виробниками транспортних засобів та їх складових частин або іншої спеціально уповноваженої на це Кабінетом Міністрів України організації переобладнання, що призводить до зміни повної маси та її розподілу по осях, розміщення центру ваги, типу двигуна, його ваги і потужності, колісної бази чи колісної формули, системи гальмового і рульового керування та трансмісії. 
Переобладнання транспортних засобів здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, позивач керував автобусом, який було переобладнано, що не відповідало, зокрема реєстраційним даним про кількість сидячих місць з місцем водія, зазначеним в свідоцтві про реєстрацію даного транспортного засобу.
Твердження позивача, що поліцейським не зафіксовано ані рух позивача за кермом вказаного транспортного засобу, ані зупинку його працівником поліції суд визнає необґрунтованими.
Так, згідно приписів п. 1, 8 та 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про національну поліцію», поліція, відповідно до покладених на неї завдань: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Тобто працівник поліції має повноваження для виявлення та фіксації правопорушень не тільки тих, що вже відбулися, а й вживати необхідних превентивних заходів для того щоб запобігти скоєнню цих правопорушень.
Як вбачається зі змісту оспорюваної постанови поліцейськими зазначено про місце розгляду справи - Київ, Деснянський район. М. Київ, вул. Гетьмана Павла Полуботка (Попудренка). 
Як вже досліджено з відеозапису, наданого представником відповідача з бодікамери поліцейського, транспортний засіб транспортний засіб «MERSEDES-BENZ модель SPRINTER д.н. НОМЕР_1 » стояв на вулиці, прилеглій до автостанції Дарниця, а ОСОБА_1 представився працівникам поліції водієм цього автобуса, маршрут прямування якого «Київ-Прилуки». На запитання поліцейських про місце посадки пасажирів, яке за документами обумовлене на А/С Дарниця, пояснив, що у місці де до нього підійшли працівники поліції він здійснює посадку пасажирів.
Також судом встановлено, що транспортний засіб «MERSEDES-BENZ модель SPRINTER д.н. НОМЕР_1 » використовується для надання послуг з перевезення пасажирів. Зупинка транспортного засобу інспектором поліції не перериває процес «експлуатації» та «керування» у розумінні здійснення господарської діяльності з перевезень. Як вбачається з відеозапису з нагрудної камери ТЗ був зупинений інспектором безпосередньо після завершення посадки-висадки пасажирів). Факт того, що на момент складання постанови або безпосереднього огляду салону автомобіль уже не рухався, є природним наслідком виконання водієм вимоги поліцейського про зупинку.
Суд наголошує, що перевірка технічного стану ТЗ, що здійснює перевезення пасажирів, проводиться саме з метою недопущення його подальшого руху з наявними порушеннями. Керування транспортним засобом, у якому змінено конструкцію та відсутня придатна аптечка, розпочалося з моменту виїзду водія на маршрут і тривало до моменту його виявлення працівниками поліції. Знаходження водія в салоні автобуса на пасажирському маршруті свідчить про використання ТЗ за призначенням. Суб`єктна сторона правопорушення полягає у допуску до експлуатації та безпосередньому керуванні невідповідним ТЗ у дорожньому русі.
Крім того, позивачем не надано доказів того, що ТЗ перебував на стоянці у зв`язку з несправністю та не використовувався для руху. Навпаки, наявність водія на місці та характер зупинки свідчать про те, що автомобіль брав активну участь у дорожньому русі безпосередньо перед моментом фіксації порушення. Таким чином, твердження про те, що ТЗ «не рухався», суд розцінює як спробу уникнути відповідальності за порушення, яке мало триваючий характер під час усього періоду керування таким ТЗ до моменту його перевірки.
Вказані обставини, на думку суду, достатньо переконливо свідчать про те, що експлуатація відповідного транспортного засобу цього дня водієм ОСОБА_1 вже відбувалася і що, у разі б не вжиття превентивних заходів працівниками поліції, подальший рух цього автобусу під керуванням водія ОСОБА_1 разом з пасажирами неодмінно відбувся б і надалі.
Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог не надав суду доказів, які б свідчили про тимчасовий характер демонтажу одного пасажирського сидіння на момент встановлення вищезазначеного порушення відповідачем.
При цьому не можуть бути взяті до уваги доводи позивача з посиланням на ст. 32 Закону України «Про дорожній рух» про те, що демонтаж сидіння не є переобладнанням. Вказані дії визначають не поняття «переобладнання», оскільки припис цієї статті встановлює лише обов`язок при переобладнані автомобіля шляхом вчинення цих дій дотримуватися вимог правил, нормативів і стандартів України, а тому вони не можуть розглядатися як вичерпні, в результаті яких відбувається переобладнання.
Тому, оскільки встановлений у ч. 1ст. 32 Закону України «Про дорожній рух» перелік дій, в результаті яких може мати місце переобладнання, не є вичерпним, переобладнанням є будь-які дії, якщо в результаті їх вчинення відбувається зміна типу або марки (моделі), призначення або параметрів конструкції транспортних засобів, які знаходяться в експлуатації, як шляхом встановлення додаткового нового обладнання та заміни існуючого іншим, так і шляхом демонтування, встановленого на автомобіль обладнання.
Поміж іншим, саме по собі переобладнання транспортного засобу, призначеного для перевезення пасажирів, шляхом демонтажу пасажирських місць для сидіння, крім того, що призводить до зміни маси автомобіля, може бути зміною його категорії (типу), яка підлягає відображенню у його реєстраційних документах.
Щодо посилань позивача на Протокол обов`язкового технічного контролю №00372-00002-26 від 02.01.2026 р., згідно з яким транспортний засіб «MERCEDES-BENZ SPRINTER» був визнаний технічно справним, суд зазначає наступне. По-перше, протокол підтверджує технічну справність ТЗ виключно на момент проведення його огляду суб`єктом здійснення контролю (в даному випадку - станом на 02.01.2026 р.). По-друге, протокол не виключає можливості подальшого втручання в конструкцію ТЗ (демонтаж сидінь) або виникнення несправностей (закінчення терміну придатності аптечки) у період після проходження контролю до моменту зупинки ТЗ поліцією 13.02.2026 р.
Відповідно до п. 31.1 ПДР та ст. 16 Закону України «Про дорожній рух», водій зобов`язаний перевіряти та забезпечувати справний технічний стан і комплектність транспортного засобу перед виїздом, а також стежити за ним у дорозі. Наявність документа про проходження техконтролю не звільняє водія від обов`язку дотримуватися ПДР під час щоденної експлуатації ТЗ.
Предметом оскарження є порушення, виявлені інспектором 13.02.2026 р., а саме: фактична невідповідність кількості місць реєстраційним даним. Протокол технічного контролю не може спростувати фізичну відсутність сидіння та недійсність медичної аптечки, зафіксовані під час візуального огляду ТЗ інспектором у день вчинення правопорушення, які фактично не заперечувалися водієм ОСОБА_1 .
Таким чином, Протокол №00372-00002-26 від 02.01.2026 є доказом того, що на початок року ТЗ відповідав вимогам, проте цей документ не спростовує склад адміністративного правопорушення, виявленого та зафіксованого інспектором поліції через місяць після проходження контролю.
Крім того, п. 31.1 ПДР прямо вказує, що технічний стан ТЗ повинен відповідати вимогам інструкцій підприємств-виробників. Виробником «MERCEDES-BENZ» для даної моделі передбачено саме 23 місця (включно з водієм), що і було зафіксовано при державній реєстрації. Самостійне рішення водія або власника про зміну планування салону шляхом демонтажу сидіння є несанкціонованим втручанням у конструкцію ТЗ, що забороняє його експлуатацію на дорогах загального користування.
Таким чином, зміна кількості місць для сидіння без внесення змін до реєстраційних документів є переобладнанням транспортного засобу з порушенням вимог законодавства, що прямо забороняє його експлуатацію відповідно до п.31.3 «а» ПДР України.
Більше того, законодавство у сфері безпеки дорожнього руху не містить терміну «тимчасовий демонтаж сидінь» як підстави для звільнення водія від обов`язку дотримуватися вимог технічного стану ТЗ під час його виїзду на маршрут та безпосереднього керування ним.
Щодо встановленого у оспорюваній постанові порушення у вигляді відсутності медичної аптечки колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 33 Закону України «Про дорожній рух» технічний стан транспортних засобів, що перебувають в експлуатації, у частині, що стосується безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, має відповідати правилам, нормативам і стандартам, затвердженим у встановленому порядку.
Обов`язок щодо забезпечення належного технічного стану транспортних засобів покладається на їх власників або інших осіб, які їх експлуатують, згідно з чинним законодавством.
Як зазначалося судом раніше, приписами пункту 31.1 ПДР України обумовлено, що технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств виробників та іншої нормативно-технічної документації.
Відповідно до п. 31.4.7 «є» ПДР України, забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам інших елементів конструкції, зокрема, за відсутності медичної аптечки з нанесеними на неї відомостями про тип транспортного засобу, для якого вона призначена, - на мотоциклі з боковим причепом, легковому, вантажному автомобілі, колісному тракторі, автобусі, мікроавтобусі, тролейбусі, автомобілі, що перевозить небезпечний вантаж.
Також у примітках до пункту 31.4.7 «є» зазначено, що аптечка, перелік медикаментів якої відповідає ДСТУ 3961-2000 для відповідного типу транспортного засобу, і вогнегасник повинні бути в закріпленому стані у місцях, визначених підприємством-виробником. У разі коли конструкцією транспортного засобу зазначені місця не передбачено, медична аптечка і вогнегасник повинні розташовуватись у легкодоступних місцях.
Наказом Мінекономрозвитку України від 11 червня 2013 р. затверджено ДСТУ 3961-2000, який розроблено Центром безпеки дорожнього руху та автоматизованих систем при Міністерстві внутрішніх справ України, Державним закладом «Український науково-практичний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Міністерства охорони здоров`я України» Аптечка медична автомобільна Загальні вимоги, яким підрозділ 4.4 доповнено пунктом 4.4.4 такого змісту:
« 4.4.4 Аптечку медичну автомобільну можна використовувати до закінчення терміну її експлуатування незалежно від зміни вимог щодо комплектації».
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наявність у транспортному засобі аптечки, термін придатності препаратів у якій закінчився, прирівнюється до її відсутності. Це обумовлено тим, що медикаменти та засоби надання першої допомоги з вичерпаним терміном придатності втрачають свої лікувальні властивості, можуть бути небезпечними для використання або непридатними для надання невідкладної допомоги в екстреній ситуації.
При цьому, позивачем не заперечувався факт протермінування аптечки під час розгляду справи про адміністративне правопорушення на місці події. 
Згідно з ДСТУ (зокрема, ДСТУ 3961-2000), комплектація медичної аптечки повинна відповідати встановленому переліку та бути придатною до застосування. Наявність у салоні автобуса, що здійснює регулярні перевезення пасажирів, прострочених засобів медицини є порушенням вимог безпеки дорожнього руху.
Отже, формальна наявність аптечки без її фактичної придатності до використання не відповідає вимогам ПДР та не забезпечує мету її обов`язковості - надання невідкладної допомоги.
Таким чином, посилання позивача на те, що аптечка фактично перебувала в автомобілі, не звільняє його від відповідальності, оскільки обов`язок водія полягає у забезпеченні належного технічного стану та комплектації ТЗ, що включає в себе контроль за термінами придатності засобів медичного призначення.
Щодо доводів позивача про те, що інспектор поліції не перевірив термін придатності кожного окремого компонента аптечки, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про дорожній рух» посадові особи, які відповідають за експлуатацію і технічний стан транспортних засобів, зобов`язані:
- забезпечувати належний технічний стан транспортних засобів та дотримання екологічних вимог їх експлуатації;
- не випускати на лінію транспортні засоби, технічний стан яких не відповідає нормативам з безпеки дорожнього руху та вимогам правил дорожнього руху.
У свою чергу пунктом 2.3 «а» Правил дорожнього руху обумовлено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу.
З огляду на приписи п. 2.3 «а» ПДР України, саме на водія покладено обов`язок перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан та комплектність транспортного засобу. Комплектність аптечки передбачає не лише наявність засобів за переліком, а й їхню придатність до використання, зокрема аптечку медичну автомобільну можна використовувати до закінчення терміну її експлуатування, доки дійсний вказаний на ній термін придатності.
Суд зауважує, що інспектору достатньо встановити факт закінчення терміну придатності аптечки як єдиного цілісного комплекту (згідно з маркуванням на футлярі або за вибірковою перевіркою основних засобів). Встановлення терміну придатності кожного окремого пластиру чи серветки не є обов`язком інспектора, оскільки факт прострочення основних складових (або аптечки в цілому на 2 роки, як у даному випадку) вже свідчить про порушення вимог п. 31.4.7 «є» ПДР.
Більше того, позивач під час складання матеріалів не оспорював факт непридатності аптечки, що підтверджується відеозаписом. Також таких доказів не було надано до суду апеляційної інстанції. Отже, твердження про вибіркову перевірку є спробою уникнути відповідальності за неналежне виконання обов`язків щодо забезпечення безпеки пасажирських перевезень.
Будь-яких доказів, в порядку ст. 268 КУпАП, на підтвердження дотримання Правил дорожнього руху позивач на місці розгляду справи не надав.
Доводи позивача про те, що всі наявні в медичній аптечці медичні засоби мали незакінчений термін придатності, а отже висновок суду, що наявні в медичній аптечці компоненти є непридатними, не спростовані належними доказами, позаяк позивач не надав до суду будь-якого доказу на підтвердження зазначених обставин.
Частиною першою статті 77 КАС України обумовлено, що Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Тобто, відеофіксація, яка міститься в матеріалах справи, містить дані, на підставі яких можливо встановити обставини допущеного позивачем правопорушення, а тому вказаний доказ є належним та допустимим в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.
Приписами ч.2 ст. 121 КУпАП визначено, що адміністративна відповідальність наступає у разі керування водієм транспортним засобом, який використовується для надання послуг з перевезення пасажирів, що має несправності, передбачені частиною першою цієї статті, або технічний стан і обладнання якого не відповідають вимогам стандартів, правил дорожнього руху і технічної експлуатації, та тягне за собою накладення штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Вказані обставини у сукупності з доведеним фактом несанкціонованого переобладнання салону (кількість місць) підтверджує правомірність дій відповідача щодо винесення постанови за ч. 2 ст. 121 КУпАП.
Щодо посилання позивача на порушення судом першої інстанції положень КАС України та рішень Європейського суду з прав людини, оскільки ставить в вину позивачу порушення положень пп.а п.31.3. та пп.є пп.31.4.7. п.31.4. Правил дорожнього руху, тобто суд вийшов за межі пред`явлено в обвинувачення позивачу правопорушення, що є істотним порушенням прав позивача та підставою для скасування рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Так, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, передбачене главою 10 Кодексу України про адміністративні правопорушення, зокрема частиною другою статті 121 КУпАП.
Як зазначалося судом раніше, приписами ч.2 ст. 121 КУпАП визначено, що адміністративна відповідальність наступає у разі керування водієм транспортним засобом, який використовується для надання послуг з перевезення пасажирів, що має несправності, передбачені частиною першою цієї статті, або технічний стан і обладнання якого не відповідають вимогам стандартів, правил дорожнього руху і технічної експлуатації.
Варто зазначити, що зазначена норма має посилання на частину першу зазначеної статті, що спростовує твердження позивача про те, що інспектор поліції вбачав виявлення несправностей передбачених ч.1 ст. 121 КУпАП. 
Позивач помилково вважає, що інспектором неправомірно зазначено у оспорюваній постанові про керування ним транспортним засобом, який використовується для перевезення пасажирів, що має несправності передбачені ч.1 цієї статті, оскільки диспозиція норми ч.2 ст. 121 КУпАП вказує на порушення ч.1 ст. 121 КУпАП, однак визначає обов`язкову умову складу правопорушення - керування водієм транспортним засобом, який використовується для надання послуг з перевезення пасажирів.
Враховуючи ту обставину, що під час розгляду справи про адміністративного правопорушення було встановлено вчинення правопорушення особою - водієм на транспортному засобі, який використовується для надання послуг з перевезення пасажирів, та який містив несправності передбачені частиною першою цієї статті, або технічний стан і обладнання якого не відповідають вимогам стандартів, правил дорожнього руху і технічної експлуатації, поліцейським правильно кваліфіковано подію та склад адміністративного правопорушення.
Колегія суддів наголошує на тому, що норма ч. 2 ст. 121 КУпАП є бланкетною (відсильною), що означає, що вона не містить вичерпного переліку самих порушень, а відсилає до інших нормативно-правових актів, в тому числі ті, які визначають стандарти, правила дорожнього руху і технічної експлуатації.
Варто зазначити, що у оспорюваній постанові зазначено про порушення водієм п.31.1 ПДР, яка визначає, що технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації.
Одночасно варто зауважити, що посилання на п.31.3 «а» та 31.4.7 здійснено судом з огляду на визначення законодавчих заборон щодо експлуатації транспортних засобів, перелік яких не визначено у пункті 31.1 ПДР, так як ця норма визначає правило поведінки, яке порушене позивачем.
Отже, доводи сторони позивача про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови серії ЕНА №6658469 спростовуються дослідженими у справі доказами, натомість доведено стороною відповідача правомірність такої.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими.
Інші доводи сторони позивача не спростовують висновку суду про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.
При цьому враховується практика Європейського суду з прав людини, згідно з якою будь яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі» (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (OHalloran and Francis v. the United Kingdom), заяви №15809/02 і № 25624/02).
Дослідивши докази у справі та з`ясувавши всі обставини справи, колегія суддів робить висновок що оскаржувана постанова відповідає вимогам КУпАП, винесена на підставі та в межах повноважень наданих поліцейському, у спосіб, що передбачений Конституцією України та чинним законодавством України, за наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 121 КУпАП, а відтак не підлягає скасуванню.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, не спростованими доводами апеляційної скарги, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно з приписами частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 квітня 2026 року - залишити без задоволення.
Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 квітня 2026 року у справі № 742/1058/26 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає оскарженню в силу приписів ч.3 ст.272 КАС України.

Суддя-доповідач Є.Д. Кравченко

Судді: О.О. Осіпова

С.В. Златін