Справа № 201/10354/25
Провадження № 2/201/921/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2026 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпр у складі: 
головуючого судді Демидової С.О.,
з секретарем судового засідання Терновою А.В.
за участі 
позивача ОСОБА_1 
представника позивача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,-
ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача 
До Соборного районного суду міста Дніпра 20 серпня 2025 року ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому позивач просив суд:
-Стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за позикою в розмірі 3 736 341 грн. що станом на 14 серпня 2025 року еквівалентно 90 000 доларів США
В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач в позовній заяві посилався на те, що влітку 2013 року до нього звернувся син, ОСОБА_3 , з проханням позичити йому грошові кошти у розмірі 80 000,00 доларів США для придбання квартири у місті Києві. Маючи відповідні кошти, він надав йому їх. Однак, оскільки син перебував у зареєстрованому шлюбі, попрохав його написати розписку про отримання грошових коштів, на що син погодився.
05 вересня 2013 року він надав грошові кошти у розмірі 80 000,00 доларів США, які син згодився повернути через 7 (сім) років, 01 вересня 2020 року. На підтвердження отримання грошових коштів у розмірі 80 000,00 доларів США, ОСОБА_3 написав розписку на отримання 80 000,00 доларів США зі строком повернення до 05 вересня 2020 року включно. 
Після отримання грошових коштів, ОСОБА_3 придбав у місті Києві квартиру загальною площею 84,8 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 . Для проведення ремонтних робіт в цій квартирі, ОСОБА_3 також позичив у нього грошові кошти у розмірі 15 000,00 (п?ятнадцять тисяч) доларів США у червні 2014 року, про що також склав відповідну розписку. Термін повернення грошових коштів за другою розпискою також було визначено до 05 вересня 2020 року. 
05 вересня 2020 року ОСОБА_3 повернув грошові кошти у розмірі 5 000,00 (п?ять тисяч) доларів США, про що була зроблена відповідна напис ним на оригіналі першої розписки.
Залишок грошових коштів ОСОБА_3 зобов?язався повернути в строк до 01 листопада 2021 року, про що вони домовилися усно.
У листопаді 2021 року грошові кошти ОСОБА_3 не повернув, у зв?язку із чим в грудні 2021 року він написав йому в месенжері Viber на його номер телефону. В своїй відповіді ОСОБА_3 підтвердив наявність свого боргу та повідомив, що поверне грошові кошти не пізніше березня 2022 року. До цього часу грошові кошти ОСОБА_3 не повернуті тому просив суд позовні вимоги задовольнити.
Відповідач правом на надання відзиву не скористався 
Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 20 серпня 2025 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с. 12-13).
Відповідно до ч. 6 ст.187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
Відповідно до ч. 8 ст.187 ЦПК України, суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.
21 серпня 2025 року згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру, щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с. 14-15). 
21 серпня 2025 року надійшла відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с. 14-15).
Ухвалою судді від 27 серпня 2025 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики (а.с. 16-17).
22 вересня 2025 року ухвалою судді було задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції за участі ОСОБА_2 (а.с. 29-30) 
Ухвалою суду від 24 листопада 2025 року було закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 45-46).
14 квітня 2026 року в судовому засіданні судом було залучено до участі у справі ОСОБА_4 , яка є дружиною відповідача ОСОБА_3 , оскільки вказане рішення може вплинути на її права та обов`язки так як відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в квітні 2025 року було розірвано шлюб та наразі відкрито провадження по справі № 755/16374/25 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 .
В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні, підтвердив що син будучи в шлюбі брав у нього кошти на придбання квартири в Києві та на її ремонт, проте наразі кошти не повернув.
Представник відповідача в судовому засіданні визнав що дійсно відповідач брав кошти у свого батька на придбання квартири та на ремонт, проте наразі не може повернути всю суму.
Фактичні обставини встановленні судом 
Відповідно до розписки від 05 вересня 2013 року ОСОБА_3 отримав від свого батько ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 80 000 доларів США для придбання квартири у місті Києві, які зобов`язався повернути до 02 вересня 2020 року. 
05 вересня 2020 року ОСОБА_3 повернув своєму батькові ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США (а.с. 5)
12 червня 2014 року ОСОБА_3 знову взяв у батька ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США на ремонт в квартирі АДРЕСА_2 , які зобов`язався повернути до 05 вересня 2020 року (а.с. 9).
Позивачем на підтвердження звернення до відповідача з вимогою про повернення коштів надано телефону переписку. 
Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).
Відповідно до частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Згідно положень п. 4 ч. 3 статті 129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У відповідності до ч.1 ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.
Згідно з ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Згідно ст. 207 ч. 1 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Згідно ст. 207 ч. 2 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно ст. 530 ч. 1 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до положень статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Судом встановлено що згідно з розписками від 05 вересня 2013 року та 12 червня 2014 року позивач запозичив своєму сину грошові кошти на придбання квартири в Києві в розмірі 80 000 доларів США та 15 000 доларів США на її ремонт які наразі не повернув. 
На час укладення договору позики відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі про що зазначав позивач.
Представник відповідача в судовому засіданні визнав позов проте заперечував проти стягнення коштів, оскільки наразі відповідач їх не має. 
Відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень наразі в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва справа № 755/16374/25 перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, у зв`язку з чим судом було залучено до даної справи у якості третьої особи ОСОБА_4 оскільки дане рішення в подальшому може вплинути на її права та обов`язки. 
Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах встановлених законом.
Слід зазначити, що як Верховний Суд України, так і нині діючий Верховний Суд неодноразово формували правові позиції у подібних справха. 
Так, у постанові від 02 липня 2014 року (справа № 6-79цс14) Верховний Суд України зробив висновок, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. 
У постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 6-1672цс16 також зазначалось, якщо особа, яка отримала позику в іноземній валюті, не виконала своїх зобов`язань, то з неї стягується сума, визначена в гривневому еквіваленті. 
Подібний висновок було зроблено і у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц, де вказано, що, рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу. 
Проте, Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу 373/2054/16-ц, відступила від правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 щодо стягнення валютного боргу в гривневому еквіваленті. 
Так, у постанові від 16 січня 2019 року Великої Палати Верховного Суду, справа №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18 висловлена нова позиція щодо правильного застосування норм права, згідно з якою, отримавши валютну позику позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. 
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. 
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. 

Оцінюючи надані у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі.
З урахуванням задоволення позовних вимог стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 15 140 грн.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики – задовольнити. 

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за позикою в розмірі 3 736 341 грн. що станом на 14 серпня 2025 року еквівалентно 90 000 доларів США

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 сплачений судовий збір в розмір 15 140 грн. 

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.
Позивач:  ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 . 
Відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_4 

Повний текст рішення складено 22 травня 2026 року 

Суддя  С.О. Демидова