ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 08 травня 2026 року	справа № 380/11465/25 м. Львів	

Львівський окружний адміністративний суд у складі:
головуючої судді Мричко Н.І.,
за участю секретаря судового засідання Лютої В.Р.,

представника позивача Пиць Н.В.,
представника відповідача Цапа П.М.,
представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Росанбуд» Сколоздри В.Р.,
третіх осіб Доманицької О.О., ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Франківської окружної прокуратури м. Львова до Львівської міської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Росанбуд», третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування ухвали

встановив:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Франківської окружної прокуратури м. Львова ЄДРПОУ 02910031, місцезнаходження: м. Львів, вул. Генерала Чупринки, 85 (далі за текстом позивач) до Львівської міської ради ЄДРПОУ 04055896, місцезнаходження: 79006, м. Львів, площа Ринок, 1 (далі за текстом відповідач), в якій позивач просив:
- визнати протиправною та скасувати ухвалу Львівської міської ради від 16.05.2024 № 4952 «Про надання ТзОВ «Росанбуд» дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Панаса Мирного,13».
Ухвалою від 09.06.2025 суддя відкрила провадження у справі та призначила до розгляду за правилами загального позовного провадження. Одночасно до участі у справі залучила третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Росанбуд» (далі за текстом ТОВ «Росанбуд»).
12.06.2025 ухвалою суд відмовив у задоволенні заяви керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області про забезпечення позову у справі за позовом Франківської окружної прокуратури м. Львова до Львівської міської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Росанбуд» про визнання протиправною та скасування ухвали.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2025 ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12.06.2025 з питань забезпечення позову у справі №380/11465/25 скасовано в частині. Прийняно в цій частині постанову, якою заяву керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова задоволено частково. Зупинено дію ухвали Львівської міської ради від 16.05.2024 №4952 «Про надання ТзОВ «Росанбуд» дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Панаса Мирного,13» до набрання законної сили рішення суду в адміністративній справі №380/11465/25. В задоволенні решти заяви відмовлено.
21.07.2025 суд ухвалою, постановленою без оформлення окремого документа, залучив до участі у справі третіх сторін, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Ухвалою від 26.11.2025 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваною ухвалою Львівської міської ради надано ТОВ «Росанбуд» дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Панаса Мирного, 13. Підставою для відмови в наданні такого дозволу може бути, зокрема, невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів. Відповідно до Генерального плану м. Львова земельна ділянка на вул. Панаса Мирного, 13 розташована в межах території існуючих вищих навчальних закладів, технікумів, профтехучилищ. Відтак, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Панаса Мирного, 13 для будівництва та обслуговування житлових будинків з приміщеннями громадського призначення та підземними паркінгами суперечить Генеральному плану м. Львова. Окрім того, отримання в оренду земельної ділянки у розмірі, що значно перевищує площу будівлі ТОВ «Росанбуд» для нового будівництва передбачає проведення земельних торгів. 
Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави вказує, що звернення до суду спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання про дотримання законності при розпорядженні уповноваженим органом земельною ділянкою, з урахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників. Надання Львівською міською радою дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з порушенням законодавства заподіює шкоди інтересам держави, оскільки нівелює принцип верховенства права.
Звертає увагу, що Львівська міська рада, як орган уповноважений Конституцією та Законами України здійснювати контроль за використанням земель комунальної власності, розпоряджатися землями комунальної власності лише в межах та у спосіб прямо передбачений законодавством, не лише не здійснює захист інтересів держави у спірних правовідносинах, але порушує такі інтереси. Згідно з інформацію наданою відповідачем 07.05.2025 Львівська міська рада не має наміру вживати заходи представницького характеру, оскільки, на думку відповідача, оскаржувана ухвала прийнята у відповідності до вимог законодавства.
Представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечила. Відзив обґрунтований тим, що план зонування території розробляється у складі генерального плану населеного пункту з метою визначення умов та обмежень використання території у межах визначених функціональних зон. Львівською міською радою надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою з урахуванням містобудівної документації місцевого рівня, а саме Плану зонування території Сихівського району м. Львова, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 18.09.2014 № 3840. Норми щодо визначення розмір земельної ділянки не визначені Земельним кодексом України. Вид цільового призначення земельної ділянки встановлюється з моменту прийняття відповідного рішення органом державної влади, місцевого самоврядування, власником земельної ділянки та внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру. Окрім того, доводи позивача не містять жодного обгрунтування негативного впливу оскаржуваного рішення на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. 
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача подав до суду пояснення щодо позову та додаткові пояснення у справі, в яких проти позовних вимог заперечив. Вказує, що позовна заява обгрунтована порушенням права держави з можливим вибуттям земельної ділянки з комунальної власності є передчасною та не спрямована на реальний захист прав та законних інтересів держави. Згідно з Планом зонування території Сихівського району м. Львова, затвердженого ухвалою Львівської міської ради земельна ділянка на вул. Панаса Мирного, 13 є в межах функціональної зони багатоверхової житлової забудови. Таким чином, Львівською міською радою надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою з урахуванням містобудівної документації. Оскаржуване рішення не суперечить вимогам щодо забезпечення населення дошкільною освітою і прийнята в межах наданих законом повноважень, у порядку визначеному земельним та містобудівним законодавством. 
Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що первинним та основоположим елементом містобудівної документації є Генеральний план населеного пункту. Інші види містобудівної документації мають відповідати змісту та не суперечити генеральному плану. ТОВ «Росабуд» мало право звернутись з метою отримання в користування без проведення земельних торгів земельної ділянки для обслуговування та експлуатації належних на праві власності об`єктів нерухомого майна, розташованих на такій земельній ділянці. 
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив суд позов задовольнити повністю.
У судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечив. Просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.
У судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача проти позовних вимог заперечив. Просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.
У судовому засіданні треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача позовні вимоги підтримали. Просили суд позов задовольнити повністю. Зазначили, що зміна функціонального призначення земельних ділянок можлива із врахуванням громадських слухань. Громадські слухання проведені не були. Будівництво житлового комплексу є неможливим з урахуванням відсутності інженерних мереж, необхідністю будівництва навчальних закладів.
Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, пояснення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.06.2025 № 430313886, 29.01.2015 ТОВ «Росанбуд» зареєстровано право власності на об`єкт нежитлового приміщення загальною площею 990,0 кв м, за адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Панаса Мирного, буд. 13. 
08.11.2023 ТОВ «Росанбуд» звернулось із заявою до Львівської міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки у користування на вул. Панаса Мирного, буд. 13 у м. Львові для будівництва житлових будинків із приміщеннями громадського призначення та підземними паркінгами орієнтовною площею 0,6947 га. 
Ухвалою Львівської міської ради від 16.05.2024 № 4952 «Про надання ТзОВ «Росанбуд» дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Панаса Мирного, 13», керуючись статтями 144 Конституції України, пунктом тридцять четвертим частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статтями 12, 93, 120, 122, 124 Земельного кодексу України, надано ТОВ «Росанбуд» дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,6947 га (у тому числі орієнтовною площею 0,2235 га для облаштування громадського простору (скверу) на вул. Панаса Мирного, 13 для будівництва та обслуговуванняжитлових будинків з приміщеннями громадського призначення та підземними паркінгами за рахунок земель, що не надані у власність або користування, з подальшим переведенням їх до земель житлової та громадської забудови.
Вважаючи вказану ухвалу Львівської міської ради протиправною, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Вирішуючи спір по суті, суд виходив з такого.
Відповідно до частини третьої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частиною третьою статті 53 Кодексу адміністративного судочимнства України (далі по тексту КАС України) передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Законом України «Про прокуратуру» закріплено вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді у некримінальних провадженнях.
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
У Рішенні від 5 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій.
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99).
Ці міркування Конституційний Суд України зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Відтак, суд вважає, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 19 вересня 2019 року у справі № 815/724/15, від 28 січня 2021 року у справі № 380/3398/20, від 5 жовтня 2021 року у справі № 380/2266/21, від 2 грудня 2021 року у справі № 320/10736/20 та від 23 грудня 2021 року у справі № 0440/6596/18.
Суспільство є окремим суб`єктом публічно-правових відносин, яке може мати власні (публічні) інтереси, що є відмінними від інтересів конкретної (приватної) особи та інтересів держави. При цьому, Основним Законом України передбачено, що суспільні (публічні) інтереси підлягають самостійному захисту, а також обов`язковому врахуванню при прийнятті найважливіших рішень на рівні держави або відповідної територіальної громади.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France), заява № 61517/00, пункт 27).
Суд звертав також увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Зокрема, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку думку: сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».
Відповідно до частини четвертої статті 53 КАС України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.
У постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 29.11.2022 у справі № 240/401/19 Суд дійшов висновку, що інтереси держави можуть охоплювати собою й інтереси певної територіальної громади; звертаючись з таким позовом, прокурор фактично діє в інтересах держави; оскільки відсутні чіткі критерії визначення поняття інтереси держави, яке є оціночним, суди під час розгляду кожної конкретної справи повинні встановлювати наявність/відсутність інтересів держави та необхідність їх захисту у судовому порядку.
Системне тлумачення вказаних приписів дозволяє дійти висновку, що стаття 53 КАС України вимагає вказувати в адміністративному позові, скарзі чи іншому процесуальному документі докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог із зазначенням, у чому саме полягає порушення інтересів держави, та обставини, що зумовили необхідність їх захисту прокурором.
Разом з тим, незгода суду з наведеним в адміністративному позові на виконання частини четвертої статті 53 КАС України обґрунтуванням прокурора щодо визначеної ним підстави представництва, як і неподання прокурором доказів відсутності органів влади, які мають повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, не є підставою для залишення позову без розгляду, як помилково вважали суди у цій справі.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06/2019 у справі № 587/430/16-ц.
Отже, подаючи позов до адміністративного суду в порядку, передбаченому частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідний прокурор повинен мотивувати та довести допустимими та достатніми доказами наявність:
- суб`єктної складової: відсутність жодного суб`єкта владних повноважень, який має законодавчо визначену компетенцію подати відповідний позов, або відмову чи бездіяльність цього суб`єкта щодо звернення з таким позовом (цьому повинно передувати офіційне звернення прокурора до такого суб`єкта з проханням подати позов); суд вирішує питання щодо доцільності залучення такого суб`єкта, зокрема, як третьої особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору);
- об`єктивної складової: наявність порушення законних інтересів держави або загрози порушення інтересів держави; загроза порушення інтересів держави (часткова відсутність предмету позову на момент звернення до суду при встановленні судом факту того, що дії або бездіяльність відповідача у справі дають підстави стверджувати про реальну загрозу вчинення порушення у майбутньому) та дозволяє прокурору звертатися з таким превентивним позовом, зокрема, для запобігання у майбутньому вчинення відповідними суб`єктами порушень вимог законодавства.
Пунктом 19 статті 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Так, суд звертає увагу на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 14.02.2022 у справі №200/9772/18-а, відповідно до якого обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Крім того, у постанові від 24.01.2023 у справі № 440/2513/20 Верховний Суд зазначив, що порушення прав та інтересів слід відрізняти від порушення закону. Підставою звернення до суду є протиправні рішення (дії чи бездіяльність), які порушують права (свободи чи інтереси) конкретної особи. Саме лише порушення закону, яке не призводить до порушення прав особи, не дає підстав для задоволення позову такої особи.
При цьому, за правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Суд зазначає, що прокурор в адміністративному позові зазначив, що звернення до суду спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про дотримання законності при розпорядженні уповноваженим органом земельною ділянкою, з урахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників.
Надання Львівською міською радою дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з порушенням законодавства заподіює шкоди інтересам держави. Львівська міська рада, як орган уповноважений Конституцією та Законами України здійснювати контроль за використанням земель комунальної власності, розпоряджатися останніми лише в межах та у спосіб прямо передбачений законодавством, не лише не здійснює захист інтересів держави у спірних відносинах, але порушує такі інтереси. Згідно з інформацію наданою відповідачем 07.05.2025 Львівська міська рада не має наміру вживати заходи представницького характеру, оскільки, на думку відповідача, оскаржувана ухвала прийнята у відповідності до вимог законодавства.
Суд вважає таке обґрунтування сумісним із розумінням «інтересів держави», з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту є одночасно видом містобудівної документації на місцевому рівні та документацією із землеустрою і призначений для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.
Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
Отже, з огляду на те, що генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, то відповідність цільового призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні, під час прийняття рішення про надання або відмову у наданні дозволу, зокрема, на розробку проєкту землеустрою щодо виділення земельної ділянки у власність особи, уповноважений орган визначає, виходячи із містобудівної документації на місцевому рівні - генерального плану та детального плану території, якщо такий розроблено.
Статтею 116 Земельного кодексу України (далі за текстом ЗК України) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
За приписами частини першої статті 123 ЗК України надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.
Відповідно до частини третьої статті 123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає заяву і дає дозвіл на розроблення документації із землеустрою або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Таким чином, реалізація права на одержання земельної ділянкиу користування із земель державної чи комунальної власності здійснюється з дотримання встановленого порядку, складовою якого є обов`язкова перевірка уповноваженим органом державної влади або місцевого самоврядування відповідності місця знаходження земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації. Така перевірка здійснюється на етапі надання дозволу на розробку технічної документації, а тому недотримання вимоги щодо здійснення відповідної перевірки свідчить про порушення уповноваженим органом встановленого законом порядку виділення земельної ділянки у власність або користування. Це є підставою вважати, що прийняттям рішення про надання дозволу про розробку технічної документації для відведення земельної ділянки у власність або користування, місце розташування якої не відповідає, зокрема містобудівній документації на місцевому рівні, може порушувати інтереси держави, що охоплюють у тому числі суспільні інтереси (інтереси відповідної територіальної громади).
При постановленні рішення суд враховує правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 10.10.2024 у справі № 420/7465/20.
Суд також зазначає, що у постанові від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 за позовом прокурора в інтересах держави до міської ради про визнання незаконним та скасування рішення про передачу земельної ділянки підприємству, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у цій справі, звертаючись до суду з позовом, прокурор обґрунтував необхідність захисту інтересів держави тим, що в межах відносин з розпорядження землями територіальної громади міста та надання в користування земельної ділянки із земель комунальної власності орган місцевого самоврядування всупереч інтересам територіальної громади прийняв незаконне рішення щодо розпорядження землею, яка є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, порушивши встановлений порядок, тому міськрада має бути відповідачем у такій справі.
Суд також враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постановах від 08.10.2019 у справі № 920/447/18 та від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, та Верховний Суд у постанові від 26.06.2019 у справі № 688/1376/17 неодноразово висловлювали правову позицію стосовно того, що захист прав територіальної громади у сфері земельних правовідносин є сумісним із захистом державних інтересів.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 01.06.2022 у справі № 260/1815/21, зазначивши, що звернення прокурора до суду у порядку адміністративного судочинства у справах, що виникають із земельних спорів, слугує меті захисту суспільного інтересу у такій важливій сфері, як дотримання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, а тому за відсутності державного органу, уповноваженого на звернення з відповідним позовом до суду, прокурор, звертаючись до суду з цим позовом, діє відповідно до вимог статті 53 КАС України та частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Враховуючи наведене, суд вказує, що рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою відведення земельної ділянки на вул. Панаса Мирного, 13, як початкового етапу процедури виділення земельної ділянки у користування, безпосередньо впливає на інтереси відповідної територіальної громади, а тому викладені у позові мотиви прокурора щодо необхідності представництва інтересів держави у суді у цій справі, є обґрунтованими.
Згідно з частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
За приписами частини першої статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів приймається на підставі:
проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) та/або надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;
технічних документацій із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок у разі поділу та/або об`єднання земельних ділянок.
Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.
Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.
Відповідно до частини другої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за документацією із землеустрою, звертається з заявою про надання дозволу на розробку документації із землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
У заяві зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До заяви додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Згідно з частиною третьою статті 123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає заяву і дає дозвіл на розроблення документації із землеустрою або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.
Отже, ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні такого дозволу, який розширеному тлумаченню не підлягає, а саме невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Згідно з статею 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту;
план зонування території (зонінг) - містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.
Відповідно до частини першої статті 6 вищевказаного Закону управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування.
Управління у сфері містобудівної діяльності та архітектурно-будівельного контролю здійснюється шляхом, зокрема, планування територій на державному, регіональному та місцевому рівнях (пункт 1 частини першої статті 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
Частинами першою, третьою статті 8 цього ж Закону визначено, що планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування.
Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації.
Згідно з положеннями частини першої статті 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.
За змістом частин першої- шостої, восьмої статті 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.
План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів.
План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.
Зонування території здійснюється з дотриманням таких вимог: 1) урахування попередніх рішень щодо планування і забудови території; 2) виділення зон обмеженої містобудівної діяльності; 3) відображення існуючої забудови територій, інженерно-транспортної інфраструктури, а також основних елементів планувальної структури територій; 4) урахування місцевих умов під час визначення функціональних зон; 5) установлення для кожної зони дозволених і допустимих видів використання територій для містобудівних потреб, умов та обмежень щодо їх забудови; 6) узгодження меж зон з межами територій природних комплексів, смугами санітарно-захисних, санітарних, охоронних та інших зон обмеженого використання земель, червоними лініями; 7) відображення меж прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів.
Внесення змін до плану зонування території допускається за умови їх відповідності генеральному плану населеного пункту.
Склад, зміст, порядок розроблення плану зонування території визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.
План зонування території затверджується на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради протягом 30 днів з дня його подання.
Механізм розроблення або внесення змін до містобудівної документації з планування території на державному рівні в частині схем планування окремих частин території України та містобудівної документації з планування території на регіональному і місцевому рівнях (далі - містобудівна документація) визначає Порядок розроблення містобудівної документації, затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16.11.2011 № 290.
За приписами пункту 4.1 Порядку розроблення містобудівної документації рішення про розроблення генерального плану, плану зонування території, детального плану території, яка розташована в межах населеного пункту, а також внесення змін до цієї містобудівної документації приймає відповідна сільська, селищна, міська рада.
За правилами пункту 4.7 вищеназваного Порядку план зонування території розробляється для всієї території населеного пункту або для її частини (кварталу, мікрорайону, іншого планувального утворення), першочергово - для історичних ареалів; інвестиційно привабливих територій; сформованих сельбищних територій існуючої забудови, де передбачаються окремі локальні перетворення, можлива реконструкція або розміщення окремих будівель і споруд. Послідовність розроблення та площі територій населеного пункту, для яких розробляються плани зонування, визначає відповідний уповноважений орган містобудування та архітектури згідно з генеральним планом населеного пункту.
Генеральні плани населених пунктів, плани зонування території та зміни до них затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами (пункт 4.11 Порядку розроблення містобудівної документації).
Таким чином, генеральний план населеного пункту, план зонування та детальний план території є видами містобудівної документації, при цьому, генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, а план зонування та детальний план території розробляються на підставі генерального плану території та не можуть йому суперечити. Крім того, детальний план території не може суперечити плану зонування.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду 31.07.2019 у справі №466/1264/18, від 11.01.2022 у справі №814/296/17.
За приписами частини третьої статті 20 ЗК України категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту.
Встановлення цільового призначення земельної ділянки може здійснюватися без додержання вимог, передбачених абзацом першим цієї частини, у випадках:
передачі земельної ділянки державної, комунальної власності відповідно до частини третьої статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності";
консервації деградованих і малопродуктивних, техногенно забруднених земель;
віднесення земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення;
віднесення земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення;
зміни виду цільового призначення земельної ділянки в межах категорії земель сільськогосподарського призначення (крім віднесення їх до земельних ділянок для садівництва, зміни цільового призначення земельних ділянок під полезахисними лісовими смугами);
віднесення до земель морського транспорту земельних ділянок у межах морського порту.
Відповідно до статей 38,39 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.
Використання земель житлової та громадської забудови
Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм.
Згідно з Класифікатором видів функціонального призначення територій та їх співвідношення з видами цільового призначення земельних ділянок, затврдженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.07.2021 № 821 в межах категорії земель житлової та громадської забудови розрізняють окремі види цільового призначення земельних дівдянок, зокрема:
02.03 Для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку;
02.10 Для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об?єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури;
03.02 Для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти.
Судом встановлено, що згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.06.2025 № 430313886 29.01.2015 ТОВ «Росанбуд» зареєстровано право власності на об`єкт нежитлового приміщення загальною площею 990,0 кв м, за адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Панаса Мирного, буд. 13. 
08.11.2023 ТОВ «Росанбуд» звернулось із заявою до Львівської міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки у користування на вул. Панаса Мирного, буд. 13 у м. Львові для будівництва житлових будинків із приміщеннями громадського призначення та підземними паркінгами орієнтовною площею 0,6947 га. 
Так, відповідно до Генерального плану м. Львова, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 30.09.2010 №3924 земельна ділянка на вул. Панаса Мирного, буд. 13 у м. Львові знаходиться в межах території існуючих вищих навчальних закладів, технікумів, профтехучилищ.
Проте, згідно з Планом зонування території Сихівського району м. Львова, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 18.09.2014 №3840 земельна ділянка на вул. Панаса Мирного, буд. 13 у м. Львові знаходиться в межах функціональної зони Ж-3 – зони багатоповерхової житлової забудови. 
Відтак, розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,6947 га (у тому числі орієнтовною площею 0,2235 га для облаштування громадського простору (скверу) для будівництва та обслуговування житлових будинків з приміщеннями громадського призначення та підземними паркінгами суперечить вимогам Генерального плану м. Львова.
Відповідно до приписів ЗК України підставою відмови у наданні такого дозволу може бути, зокрема, невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам генеральних планів населених пунктів. Реалізація права на одержання земельної ділянкиу користування із земель державної чи комунальної власності здійснюється з дотримання встановленого порядку, складовою якого є обов`язкова перевірка уповноваженим органом державної влади або місцевого самоврядування відповідності місця знаходження земельної ділянки вимогам, зокрема, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації. Така перевірка здійснюється на етапі надання дозволу на розробку технічної документації, а тому недотримання вимоги Львівською міською радою щодо здійснення відповідної перевірки свідчить про порушення уповноваженим органом закону.
Щодо порядку надання дозволу на розробення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, суд зазначає таке.
Відповідно до частин першої – третьої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
Передача земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, в оренду громадянам, юридичним особам у випадках, визначених частинами другою і третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 134 ЗК України земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За приписами частини другої статті 134 ЗК України не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі, зокрема, розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
Відповідно до частини першої статті 136 ЗК України підготовку лотів до проведення земельних торгів забезпечує організатор земельних торгів. Підготовка лотів до проведення земельних торгів включає:
а) виготовлення та затвердження у встановленому законодавством порядку документації із землеустрою (у разі формування земельної ділянки, зміни цільового призначення земельної ділянки та в разі, якщо відомості про земельну ділянку не внесені до Державного земельного кадастру);
б) державну реєстрацію земельної ділянки;
в) державну реєстрацію речового права на земельну ділянку;
г) отримання витягу про нормативну грошову оцінку земельної ділянки відповідно до Закону України «Про оцінку земель» у разі продажу на земельних торгах права оренди на неї;
ґ) проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки відповідно до Закону України «Про оцінку земель», крім випадків проведення земельних торгів щодо набуття права оренди земельної ділянки;
д) встановлення стартової ціни продажу земельної ділянки, яка щодо земель державної та комунальної власності не може бути нижчою за експертну грошову оцінку земельної ділянки;
е) встановлення стартового розміру річної орендної плати, який щодо земель державної та комунальної власності не може бути меншим, ніж розмір орендної плати, визначений Податковим кодексом України, а щодо земельних ділянок державної та комунальної власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь - не може бути меншим 7 відсотків їх нормативної грошової оцінки;
е-1) встановлення стартового розміру плати за користування земельною ділянкою на умовах суборенди, що не може бути меншим за розмір орендної плати, визначений договором оренди земельної ділянки;
є) встановлення стартової ціни продажу прав емфітевзису, суперфіцію земельної ділянки, яка щодо земель державної чи комунальної власності не може бути нижчою за вартість відповідного права, визначену шляхом проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок;
ж) визначення дати проведення земельних торгів.
Фінансування підготовки лотів до проведення земельних торгів забезпечує організатор земельних торгів.
Згідно з частиною другою статті 135 ЗК України організатором земельних торгів є:
у разі продажу земельної ділянки - власник земельної ділянки, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, що здійснює реалізацію права державної чи комунальної власності на земельні ділянки відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу;
у разі укладення договору оренди земельної ділянки - особа, яка відповідно до закону може виступати орендодавцем такої земельної ділянки;
у разі укладення договору суборенди земельної ділянки - орендар земельної ділянки;
Таким чином, не підлягають передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі, зокрема, розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб. Підготовку лотів до проведення земельних торгів забезпечує організатор земельних торгів, а саме особа, яка відповідно до закону може виступати орендодавцем такої земельної ділянки.
Як слідує з матеріалів справи, за позивачем зареєстровано право власності на об`єкт нежитлового приміщення загальною площею 990,0 кв м, за адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Панаса Мирного, буд. 13.
ТОВ «Росанбуд» звернулось із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки у користування на АДРЕСА_1 для будівництва житлових будинків із приміщеннями громадського призначення та підземними аркінгами орієнтовною площею о,6947 га. 
Таким чином, позивач звернувся із заявою до Львівської міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки у користування на вул. Панаса Мирного, буд. 13 у м. Львові не для мети, що пов`язана з розміщенням об`єкта нерухомого майна, а для будівництва нових об`єктів нерухомого майна житлових будинків із приміщеннями громадського призначення та підземними паркінгами.
Виходячи із системного аналізу положень частини 2 статті 124 і абзацу 2 частини 2 статті 134 ЗК України незастосування конкурентної процедури у виді земельних торгів допускається виключно у випадку, коли земельна ділянка державної чи комунальної власності надається фізичним або юридичним особам у користування з метою обслуговування та експлуатації виключно існуючих об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), розташованих на такій земельній ділянці та належних на праві власності зазначеним особам для їх подальшого використання відповідно до того цільового та функціонального призначення, яке існувало на момент їх придбання.
Таке правове регулювання з боку законодавця є виправданим і логічним та створює передумови одночасно як для усунення випадків покладення на власників таких об`єктів надмірного тягаря, пов`язаного з необхідністю оформлення права землекористування, так і для недопущення ухилення учасників земельних правовідносин від дотримання положень законодавства щодо отримання земельних ділянок на конкурентних засадах та/або їх отримання з метою використання, що відрізняється від цільового використання об`єктів нерухомості, та/або у розмірі, який необґрунтовано значно перевищує площу таких об`єктів.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.03.2021 у справі № 922/1323/20, від 01.04.2021 у справі №910/10500/19.
Суд зазначає, що підставою відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності може бути також невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових акті. При цьому невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів також може полягати у тому, що відповідно до статей 124, 134 ЗК України в особи відсутнє право на отримання бажаної земельної ділянки на неконкурентних засадах без проведення земельних торгів.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.09.2020 у справі № 440/1176/19.
З врахуванням викладеного, оскільки відповідно до частини третьої статті 123 ЗК України підставою відмови у наданні такого дозволу може бути, зокрема, невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, Львівською міською радою всупереч вимогам ЗК України надано дозвіл ТОВ «Росанбуд» на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,6947 га (у тому числі орієнтовною площею 0,2235 га для облаштування громадського простору (скверу) на вул. Панаса Мирного, 13 для будівництва та обслуговуванняжитлових будинків з приміщеннями громадського призначення та підземними паркінгами за рахунок земель, що не надані у власність або користування, з подальшим переведенням їх до земель житлової та громадської забудови.
Таким чином, ухвала Львівської міської ради від 16.05.2024 № 4952 «Про надання ТзОВ «Росанбуд» дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Панаса Мирного,13» є протиправною та підлягає скасуванню. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати ухвалу Львівської міської ради від 16.05.2024 №4952 «Про надання ТзОВ «Росанбуд» дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Панаса Мирного,13».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради (ЄДРПОУ 04055896, місцезнаходження: 79006, м. Львів, площа Ринок, 1) на користь Франківської окружної прокуратури м. Львова (ЄДРПОУ 02910031, місцезнаходження: м. Львів, вул. Генерала Чупринки, 85) судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.
Повний текст рішення складений 07.05.2026.

Суддя	Мричко Н.І.