ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року	Львів	Справа № 380/14518/24 пров. № А/857/8973/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.12.2024р. в адміністративній справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) про визнання протиправними та скасування постанов про застосування адміністративно-господарських штрафів за порушення законодавства про автомобільний транспорт (суддя суду І інстанції: Желік О.М., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 11.12.2024р., м.Львів; дата складання повного рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

06.07.2024р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) позивач Фізична особа-підприємець /ФОП/ ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати протиправними та скасувати винесені Відділом державного нагляду (контролю) у Львівській обл. Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) постанови № ПШ056133 від 19.06.2024р., № ПШ056134 від 19.06.2024р. про застосування адміністративно-господарських штрафів; стягнути на користь позивача понесені судові витрати (а.с.1-9).

Згідно ухвали суду від 05.08.2024р. розгляд справи здійснений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.30 і на звороті).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11.12.2024р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.84-87).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржила позивач ФОП ОСОБА_1 , яка покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою заявлений позов задовольнити (а.с.100-113).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що в оскаржуваних постановах не визначено норми законодавства, порушення яких допустила позивач; не розкрито суті допущеного правопорушення, що в цілому порушує право на захист.
Окрім цього, апелянт у спірних правовідносинах є лише власником транспортного засобу, а не автомобільним перевізником у розумінні положень Закону України «Про автомобільний транспорт», а тому не може нести відповідальність, передбачену цим Законом. Транспортний засіб, щодо якого проведена перевірка, не перебував в користуванні позивача, при цьому останнім володіла інша особа.
Також апелянт долучає до апеляційної скарги документи, які свідчать про використання належного позивачу автомобіля автомобільним перевізником – ФОП ОСОБА_2 .

Відповідачем Державною службою України з безпеки на транспорті скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.136-139).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає до задоволення, з наступних мотивів. 

Як слідує із змісту заявленого позову, ФОП ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що в розглядуваних правовідносинах остання не була автомобільним перевізником.

Вирішуючи наведений спір та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ФОП ОСОБА_1 у розглядуваних відносинах виступав автомобільним перевізником, а тому відноситься до суб`єктів відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт.
Також матеріалами справи повністю підтверджуються порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, через що відповідач правомірно застосував до позивача адміністративно-господарські штрафи.

Наведені висновки суду першої інстанції ґрунтуються на фактичних обставинах справи і відповідають вимогам чинного законодавства, з огляду на таке.

Як встановлено під час судового розгляду, 14.05.2024р. посадовими особами Укртрансбезпеки на підставі щотижневого графіка рейдових перевірок та направлення на рейдову перевірку № 013232 від 13.05.2024р. на а/д М-06 «Київ-Чоп», 597 км+800 м, здійснено рейдову перевірку, в тому числі габаритно-ваговий контроль транспортного засобу марки MAN, номерний знак НОМЕР_1 , водій ОСОБА_3 , який здійснював перевезення вантажу (щебінь).
За результатом здійсненої перевірки складено Акт № РР015093 від 14.05.2024р., згідно якого встановлення порушення: ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», при перевезенні вантажу (щебінь) перевізник не забезпечив водія документами на підставі яких виконуються дані перевезення, а саме відсутня товарно-транспортна накладна або інший документ, передбачений законодавством, та п.22.5 ПДР України виявлено порушення габаритно-вагових норм, а саме загальна маса ТЗ становить 48600 кг, що на 27,89 % перевищує допустимі 38000 кг, навантаження на строєні осі становить 41700 кг, що на 73,75 % перевищує допустимі 24000 кг (а.с.52).
Посадовими особами Укртрансбезпеки також складено Акт № 006228 від 14.05.2024р. про перевищення транспортним засобом нормативно-вагових параметрів. Згідно цього Акту повна маса: нормативно-допустима маса 38000 кг; фактична 48600 кг. Осьові навантаження, нормативно допустиме 11,5/24; фактичне 6,9/41,7 (а.с.67).
Згідно довідки про результати здійснення габаритно-вагового контролю № 002158 від 14.05.2024р.: п.6 результатами вагового контролю, навантаження на осі, тон: 1) 6900; 2) 9000; 3) 15300; 4) 17400. Повна маса транспортного засобу: 48600 тон (а.с.68).
Постановою № ПШ056133 від 19.06.2024 про застосування адміністративно-господарського штрафу до позивача відповідно до абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.ст.39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», застосовано штраф у розмірі 17000 грн. (а.с.11).
Згідно постанови № ПШ056134 від 19.06.2024 про застосування адміністративно-господарського штрафу до ФОП ОСОБА_1 відповідно до абз.17 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30 % при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу, застосовано штраф у розмірі 51000 грн. (а.с.13).

Відповідно до абз.4 п.1 постанови КМ України № 442 від 10.09.2014р. «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну службу України з безпеки на транспорті, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з безпеки на морському та річковому транспорті, Державну інспекцію з безпеки на наземному транспорті. 
Постановою КМ України № 103 від 11.02.2015р. затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті.
Згідно з п.1 цього Положення Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується КМ України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.
Пунктом 4 вказаного Положення передбачено, що основними завданнями Укртрансбезпеки, зокрема, є реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування (далі - автомобільний транспорт), міському електричному та залізничному транспорті.

В частині доводів позивача про помилкове віднесення судом його до кола перевізників та допущеного порушення вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» колегія суддів враховує наступне.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України № 2344-III від 05.04.2001р. «Про автомобільний транспорт», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (надалі також - Закон № 2344-III).
Відповідно до ч.12 ст.6 Закону № 2344-III державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
В силу ч.7 ст.6 Закону № 2344-III центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, серед інших: державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті; контроль за здійсненням міжнародних перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у пунктах видачі дозволів автомобільним перевізникам України.
Приписами ч.14 ст.6 Закону № 2344-III визначено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Згідно з частинами 17-20 ст.6 Закону № 2344-III рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
У разі проведення позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.
Під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) посадові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, мають право: використовувати спеціалізовані автомобілі; використовувати спеціальне обладнання, призначене для перевірки дотримання водіями норм режиму праці та відпочинку; супроводжувати транспортний засіб, що має ознаки порушення нормативів вагових або габаритних параметрів, до найближчого місця зважування (на відстань не більше 50 кілометрів) для здійснення габаритно-вагового контролю, а також забороняти подальший рух такого транспортного засобу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; здійснювати габаритно-ваговий контроль транспортних засобів; використовувати стаціонарні або пересувні пункти габаритно-вагового контролю; використовувати засоби фото- і відеофіксації процесу перевірки, у тому числі в автоматичному режимі; у разі виявлення порушень законодавства щодо габаритно-вагового контролю під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) копіювати, сканувати документи, які пред`являють водії транспортних засобів під час проведення такої перевірки, та використовувати їх як доказ під час розгляду справ про порушення законодавства; здійснювати опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення адміністративного правопорушення, свідками якого вони були або могли бути.
Автомобільні перевізники, їх уповноважені особи (водії), автомобільні самозайняті перевізники, суб`єкти господарювання, які надають автостанційні послуги, мають право фіксувати процес проведення планової, позапланової або рейдової перевірки (перевірки на дорозі) засобами фото- і відеотехніки, не перешкоджаючи проведенню таких перевірок.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі також - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами визначена Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затв. постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 1567 від 08.11.2006р. (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, надалі також - Порядок № 1567).
За приписами п.14 Порядку № 1567 рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.
Відповідно до п.15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону; додержання водієм вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР) (далі також - Європейська угода); відповідність зовнішнього і внутрішнього спорядження (екіпірування) транспортного засобу встановленим вимогам; оснащення таксі справним таксометром; відповідність кількості пасажирів, що перевозяться, відомостям, зазначеним у реєстраційних документах, або нормам, передбаченим технічною характеристикою транспортного засобу; додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху; наявність у всіх пасажирів квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а у разі пільгового проїзду - відповідного посвідчення; додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів або перевезення організованих груп дітей за маршрутом, який виходить за межі населеного пункту та має протяжність понад 250 кілометрів; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.
Частиною першою ст.47 Закону № 2344-III визначено, що до внутрішніх перевезень вантажів відносяться перевезення вантажів між пунктами відправлення та призначення, розташованими в Україні, та комплекс допоміжних операцій, пов`язаних з цими перевезеннями, а також технологічні перевезення вантажів, що здійснюються в межах одного виробничого об`єкта без виїзду на автомобільні дороги загального користування.
Згідно з частинами першою-другою ст.48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Статтею 49 Закону № 2344-III передбачено, що водій транспортного засобу зобов`язаний мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.
При цьому, у статті 1 Закону № 2344-III наведені терміни вживаються в такому значенні: 
автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;
послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату;
товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.
Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах (ст.33 Закону № 2344-III).
Згідно з ч.ч.1 та 2 ст.50 Закону № 2344-III договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

Згідно із пп.11.1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затв. наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997р. (надалі - Правила № 363), основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Верховний Суд, проаналізувавши наведені положення законодавства у постанові від 19.10.2023р. у справі № 640/27759/21 зазначив, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.
Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Натомість, нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися, на думку Верховного Суду, із розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.
За висновком Верховного Суду у справі № 640/27759/21 тільки такий підхід забезпечить дотримання принципу належного виконання учасниками спірних правовідносин вимог законодавства, яке регулює перевезення пасажирів та вантажів, та реалізацію принципу правової визначеності у спорах щодо встановлення дійсного автомобільного перевізника компетентним органом, який контролює дотримання державної політики з питань безпеки на наземному транспорті.
У постанові від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20 Верховний Суд зауважував на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися).
Аналогічні висновки за схожих обставин справи викладені Верховним Судом у постановах від 23.08.2023р. у справі № 600/1407/22-а, від 12.10.2023р. у справі № 280/3520/22, від 07.12.2023р. у справі № 620/18215/21.
Тобто, положення ст.60 Закону № 2344-III не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт (постанова Верховного Суду від 07.12.2023р. у справі № 620/18215/21).

Як слідує з фактичних обставин справи, на момент проведення перевірки водієм транспортного засобу MAN, номерний знак НОМЕР_1 , який здійснював перевезення вантажу (щебінь), надано уповноваженим особам відповідача наступні документи: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , згідно якого власником транспортного засобу є ОСОБА_1 ; протокол перевірки та адаптації тахографу до транспортного засобу, в якому автомобільним перевізником зазначена ОСОБА_1 ; накладну № 99 від 14.05.2024р., в якій стоїть печатка ФОП ОСОБА_1 (а.с.69-73).
Аналіз змісту вказаних документів дає підстави дійти висновку про те, що під час спірного перевезення 14.05.2024р. саме ФОП ОСОБА_1 була автомобільним перевізником.

Верховний Суд у своїй постанові від 21.12.2023р. у справі № 280/2150/23 зазначив, що на основі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб не можливо визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Ці вихідні дані орган контролю отримує на місці перевірки, тоді як постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу виноситься за результатами розгляду справи в територіальному органі Укртрансбезпеки і саме під час її розгляду і має бути встановлений суб`єкт (особа порушника), який, у розумінні частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ, має нести відповідальність за порушення вимог цього Закону.

Під час розгляду справи про притягнення ФОП ОСОБА_1 до відповідальності, який відбувся 19.06.2024р., нею власноруч написано пояснення про те, що із розглядом справи не згідна, оскільки автомобіль MAN, номерний знак НОМЕР_1 , є її приватною власністю, придбала його для власних потреб, оскільки будує дачу, останній перевозив здерту землю, пісок і бетон. За кермом перебувала особа, яку вона попросила дану суміш перевезти на дачу (а.с.60).

Отже, на момент розгляду справи про притягнення ФОП ОСОБА_1 до відповідальності остання не заперечувала факту здійснення нею перевезення вантажу (щебеню). Доказів того, що перевезення вантажу 14.05.2024р. здійснювалось будь-якою іншою особою позивачем не надано.
Отож, відповідач правомірно на підставі отриманих документів під час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт за актом перевірки №РР015093 від 14.05.2024 визначив саме ФОП ОСОБА_1 як автомобільного перевізника.
На місці перевірки та під час розгляду справи відповідачем позивач не пред`явила документів, що б вказували на наявність іншого перевізника, через що автомобільним перевізником визначено власника автомобіля – ФОП ОСОБА_1 .
Будь-яких документів щодо укладеного договору оренди транспортного засобу, які б свідчили про те, що спірний автомобіль використовує інша особа (інший перевізник), під час рейдової перевірки або розгляду справи відповідачем не представлено.

Статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством. У разі перевезення небезпечних вантажів крім документів, передбачених частиною другою цієї статті, обов`язковими документами також є: для автомобільного перевізника ліцензія на надання відповідних послуг; для водія свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів, свідоцтво про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації. У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Також відповідно до приписів п.16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затв. постановою КМ України № 1388 від 07.09.1998р., за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, сервісний центр МВС видає за зверненням такого власника тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.
Порядок видачі тимчасового реєстраційного талона регламентовано Інструкцією про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженою наказом МВС України № 379 від 11.08.2010р.
Згідно з приписами п.6.3 цієї Інструкції якщо власник ТЗ передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження ТЗ іншій фізичній або юридичній особі (особам), то їм за письмовою заявою (додатки 1 і 2), поданою ними особисто або уповноваженим представником (за винятком випадків, коли в Центрі наявна інформація про анулювання таких повноважень), працівниками Центру оформляється і видається тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження ТЗ. 

Отже, для транспортних засобів, що перебувають, зокрема, у користуванні у фізичних чи юридичних осіб, реєстраційним документом, наявність яких є обов`язковою згідно з вимогами ст.ст.39, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», є тимчасовий реєстраційний талон на транспортний засіб.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.12.2018р. у справі № 804/8740/16.

Виходячи з сукупності фактичних обставин, справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в спірних правовідносинах позивача ФОП ОСОБА_1 слід вважати автомобільним перевізником та суб`єктом відповідальності, передбаченої ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Отже, за встановлених обставин справи позивач здійснював із використанням власного вантажного транспорту перевезення вантажів, через що підпадає під визначення автомобільного перевізника в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт».

Твердження апелянта про те, що дійсним перевізником у розглядуваних випадках виступав ФОП ОСОБА_2 , колегія суддів до уваги не приймає, оскільки будь-яких первинних документів (договорів, рахунків, заявок на перевезення, ТТН тощо) стосовно здійснення останнім транспортних перевезень в розглядуваному випадку під час перевірки чи розгляду справи відповідачем не представлено.
У свою чергу, представлений договір оренди транспортного засобу № б/н від 01.05.2024р., ТТН № Р14 від 14.05.2024р., видаткова накладна № 14 від 14.05.2024р., платіжна інструкція № 39 від 31.07.2024р. не свідчать про здійснення ФОП ОСОБА_2 14.05.2024р. перевезень вантажів на дату проведення рейдової перевірки.

Стосовно виявлених порушень колегія суддів зазначає наступне.

Із змісту ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» слідує, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Аналіз положень цієї статті дає підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не встановлено їх вичерпний перелік, проте зазначено на необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством.
Підставою для висновків відповідача про порушення позивачем вимог ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та п.3.3. наказу № 385 МТЗУ від 24.06.2010р., є зафіксований факт надання водієм послуг при перевезенні вантажів за відсутності товарно-транспортної накладної.

Аналіз положень Закону України «Про автомобільний транспорт» дає підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не встановлено їх вичерпний перелік, проте зазначено про необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством, які водій повинен мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам.

Як з`ясовано під час розгляду справи, 14.05.2024р. під час рейдової перевірки працівниками Укртрансбезпеки було виявлено відсутність у водія вищевказаного автомобіля під час перевезення вантажів товарно-транспортної накладної, обов`язкова наявність якої слідує із вищевикладених приписів ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та п.11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затв. наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997р.
За таких обставин незабезпечення водія товарно-транспортної накладною, що виявлено інспекторами Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській обл. Укртрансбезпеки під час проведення рейдової перевірки, є підставою для застосування до автомобільного перевізника відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Окрім цього, за змістом ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Відповідно до ст.33 Закону України «Про автомобільні дороги» рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Визначення поняття великовагових та великогабаритних транспортних засобів міститься у постанові КМ України № 879 від 27.06.2007р. «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування», зокрема, це транспортні засоби, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 ПДР.
Згідно з п.22.5 ПДР, затв. постановою КМ України № 1306 від 10.10.2001р., за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м (для сільськогосподарської техніки, яка рухається за межами населених пунктів, дорогами сіл, селищ, міст районного значення, д - 3,75 м), за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі -16 т, строєні -22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь -11 т, здвоєні осі -18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Посадовими особами Укртрансбезпеки складено Акт № 006228 від 14.05.2024р. про перевищення транспортним засобом нормативно-вагових параметрів. Згідно цього Акту повна маса: нормативно-допустима маса 38000 кг; фактична 48600 кг. Осьові навантаження, нормативно допустиме 11,5/24; фактичне 6,9/41,7 (а.с.67).
Згідно довідки про результати здійснення габаритно-вагового контролю № 002158 від 14.05.2024р.: п.6 результатами вагового контролю, навантаження на осі, тон: 1) 6900; 2) 9000; 3) 15300; 4) 17400. Повна маса транспортного засобу: 48600 тон (а.с.68).

Відповідно до ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за:
надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (абз.3 ч.1 цієї статті);
перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу - штраф у розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (абз.17 ч.1 цієї статті).

Таким чином, в розглядуваному випадку саме позивач, який є автомобільним перевізником, і відповідно, несе відповідальність за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів, оскільки факт відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а також перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу, не спростовується матеріалами справи, що, насамперед, зумовлює накладення штрафу за такі порушення.

При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом по аналогічній категорії справ, зокрема, в постановах Касаційного адміністративного суду від 11.02.2020р. у справі № 820/4624/17, від 22.12.2021р. у справі № 420/3371/21, від 29.01.2020р. у справі № 814/1460/16, від 18.03.2020р. у справі № 826/2239/16, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою для суду апеляційної інстанції.

Щодо доводів апелянта про те, що відповідач в оскаржуваних постановах не вказав норми якого нормативно-правового акту нею порушено та не зазначено суті порушення, колегія суддів враховує наступне.

Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) затверджений постановою КМ України № 1567 від 08.11.2006р. (надалі - Порядок № 1567).
Цей Порядок визначає процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт (п.1 Порядку № 1567).
Рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України. Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку (п.п.2, 4 Порядку № 1567).
Рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт (п.14 Порядку № 1567).
Під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом (абзаци 1, 2 п.15 Порядку № 1567).
Виявлені під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму (п.20 Порядку № 1567).
У разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3 (абзац 1 п.21 Порядку № 1567).
Отже, виявлені під час перевірки порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму.

В Акті перевірки № РР015093 від 14.05.2024р. чітко зазначено, що під час здійснення перевезень вантажів перевізник не забезпечив водія документами на підставі яких виконуються дані перевезення, а саме відсутня товарно-транспортна накладна або інший документ, передбачений законодавством, а також виявлено порушення габаритно-вагових норм, а саме загальна маса ТЗ становить 48600 кг що на 27,89 % перевищує допустимі 38000кг, навантаження на строєні осі становить 41700 кг що на 73,75% перевищує допустимі 24000 кг.
У вказаному акті також визначено норми, які порушено позивачем: 
ч.1 абз.3 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, встановлених статтею 48; 
ч.1 абз.17 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30 % при перевезенні неподільного вантажу без відповідного: дозволу або подільного вантажу.

Отже, вимоги п.20 Порядку № 1567 щодо зазначення в акті виявлених під час перевірки порушень вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом з посиланням на порушену норму відповідачем дотримані.

Водночас, абз.2 п.27 Порядку № 1567 визначено, що за наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.
Форма постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу визначена в додатку 5 до Порядку № 1567.
В оскаржуваних постановах зазначено, що позивачем допущено порушення: перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.ст.39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт»; перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30 % при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу, застосовано штраф у розмірі 51000 грн.
Звідси, в оскаржуваних постановах зазначено суть вчиненого порушення законодавства про автомобільний транспорт, що також спростовує доводи позивача у цій частині.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції узгоджуються з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідають нормам процесуального права
Водночас, доводи апелянта побудовані на переоцінці наявних доказів і усуненні помилок застосування норм матеріального права судом першої інстанції; будь-яких нових доказів до матеріалів справи останнім не представлено.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, заперечення відповідача були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача залишені без задоволення.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про безпідставність та необґрунтованість заявленого позову, а тому заявлений позов не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.
За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ФОП ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Окрім цього, ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.04.2025р. в частині зупинення дії рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.12.2024р. в адміністративній справі № 380/14518/24 належить визнати такою, що втратила чинність (а.с.129-131).

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.12.2024р. в адміністративній справі № 380/14518/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 .

Визнати ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.04.2025р. в частині зупинення дії рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.12.2024р. в адміністративній справі № 380/14518/24 такою, що втратила чинність.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	

Дата складання повного судового рішення: 27.04.2026р.