УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року
м. Київ

справа № 534/2634/25
провадження № 61-5845ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,
Тітова М. Ю., 

розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Пономаренко Анжеліка Євгенівна, на ухвалу Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 22 жовтня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 31 березня
2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики, 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_3 та з ОСОБА_1 на його користь грошові кошти в сумі 943 307,58 грн.
У жовтні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, в якій просив накласти арешт на нерухоме, рухоме майно та грошові кошти, які належать на праві власності ОСОБА_3 , та майно, яке належить на праві власності ОСОБА_1 .
Заява мотивована тим, що 18 лютого 2025 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 з проханням позичити йому 22 700,00 доларів США, для придбання автомобіля для потреб сім`ї. На момент позички сума за курсом НБУ становила 930 700,00 грн. За домовленістю з відповідачем дата повернення коштів була визначена в розписці до 24 лютого 2025 року. Відповідач, всупереч прав та інтересів позивача, відмовляється повернути кошти. Позивачу відомо, що відповідачі мають правовстановлюючі документи на нерухоме майно, яке можуть та хочуть продати. З урахуванням того, що майно зареєстроване за відповідачами, останні можуть без будь-яких обмежень відчужити майно на користь третіх осіб, обтяжити його штучними зобов`язаннями, вжити інші засоби направлені на утруднення або неможливість виконання судового рішення в частині повернення боргу у розмірі 930 700,00 грн, у разі задоволення заявленого позову.
22 жовтня 2025 року Горішньоплавнівський міський суд Полтавської області постановив ухвалу, залишену без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 31 березня 2026 року, якимзаяву задовольнив частково.
Скасував застосовані ухвалою Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 17 жовтня 2025 року заходи забезпечення позову у цивільній справі № 534/2634/25.
Забезпечив позов шляхом накладення арешту на нерухоме, рухоме майно та грошові кошти в межах заявленої до стягнення суми грошових коштів у розмірі 930 700,00 грн.
У іншій частині заяви відмовив.
Задовольняючи частково заяву, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна, та рухомого майна відповідачів, а також розпорядження грошовими коштами останніми може ускладнити ефективний захист позивачем своїх прав у справі про стягнення заборгованості, але в межах позовних вимог.
28 квітня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник Пономаренко А. Є. , засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 22 жовтня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 31 березня 2026 року.
З касаційної скарги убачається, що заявниця оскаржує судові рішення лише в частині задоволених вимог щодо забезпечення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, порушив норми процесуального права, оскільки не дотримався правил територіальної юрисдикції. Також заявник не погоджується зі співмірністю застосованого заходу забезпечення позову заявленим позовним вимогам.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Згідно зі статтею 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися в тому, що між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Необхідність застосування заходів забезпечення позову має визначатися фактичними обставинами справи, які свідчитимуть про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Така правова позиція щодо вирішення питання про співмірність забезпечення позову викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 905/446/22 виснував, що у разі звернення із позовом про стягнення грошових коштів, саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач, зокрема і ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову створять перешкоди його господарській діяльності.
У постанові Верховного Суду від 21 серпня 2020 року у справі № 904/2357/20, від 17 серпня 2022 року в справі № 361/3446/21 зазначено, що предметом позову у справі є вимоги позивача про стягнення коштів й виконання в майбутньому судового рішення у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів. Тому застосування заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на банківських рахунках відповідача безпосередньо пов`язано із предметом позову.
У постановах Верховного Суду від 02 серпня 2019 року в справі
№ 915/538/19 та від 06 листопада 2018 року в справі № 923/560/17 викладена правова позиція, що накладення арешту на грошові кошти відповідачів слід обмежувати розміром ціни позову та можливих судових витрат. Суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру загальної суми позовних вимог та можливих судових витрат.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що між сторонами виник спір щодо стягнення заборгованості за договором позики, тому враховуючи, що обраний захід забезпечення позову, а саме заборона вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна, та рухомого майна відповідачів, а також розпорядження грошовими коштами останніми може ускладнити ефективний захист позивачем своїх прав у справі про стягнення заборгованості в межах позовних вимог
Вжиття заходів забезпечення позову є тимчасовим заходом, спрямованим на те, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Врахувавши предмет спору, ціни позову та наявність у сторони позивача обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення, суди попередніх інстанцій встановили, що обраний позивачем вид забезпечення позову відповідає критерію співмірності із заявленими позовними вимогами.
Необхідність застосування даного заходу забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які були досліджені судами, та, в свою чергу, свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування заходу забезпечення позову призведе до порушення інтересів позивача.
З огляду на викладене суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення заяви щодо застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме, рухоме майно та грошові кошти в межах заявленої до стягнення суми грошових коштів у розмірі 930 700,00 грн.
Щодо доводів касаційної скарги з приводу недотримання судом першої інстанції правил територіальної підсудності колегія суддів керується такими міркуваннями.
За змістом частини першої статті 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається:
1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо;
2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом;
3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.
Процесуальний закон ставить порядок подання заяви про забезпечення позову в безумовну залежність від подання позовної заяви. Тобто, вимога дотримання правил підсудності висувається цивільним процесуальним кодексом безпосередньо до позовної заяви, водночас заява про забезпечення позову, подана після відкриття провадження у справі, подається безапеляційно до того суду, у провадженні якого перебуває справа, оскільки нерозривно пов`язана з застосуванням правил підсудності безпосередньо до позовної заяви.
Зазначене дає підстави для висновку про імперативність норми процесуального закону щодо визначення юрисдикційності заяви про забезпечення позову, яка подається після відкриття провадження у справі, тобто про її пряму нерозривну залежність від того, до якого суду подана позовна заява.
З інформації, отриманої з Єдиного державного реєстру судових рішень, колегія суддів встановила, що 08 жовтня 2025 року Горішньоплавнівський міський суд Полтавської області постановив ухвалу, якою відкрив провадження у цій справі та призначив справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.
За таких умов подана після відкриття провадження у справі заява про забезпечення позову має подаватися до того суду, у провадженні якого перебуває справа.
Верховний Суд має зазначити, що  ОСОБА_1 не позбавлена права на апеляційне оскарження судового рішення за наслідками розгляду спірних правовідносин з посиланням на порушення територіальної юрисдикції.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судами, зводяться до переоцінки судами доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення. 
Ухвала суду першої інстанції щодо забезпечення позову не є процесуальним рішенням, яким закінчено розгляд справи.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм права щодо задоволення заяви про забезпечення позову не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 22 жовтня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 31 березня
2026 року є необґрунтованою.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Пономаренко Анжеліка Євгенівна, на ухвалу Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 22 жовтня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 31 березня
2026 рокувідмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов