Справа № 147/772/26 
Провадження № 2/147/539/26 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2026 року с-ще Тростянець 

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Борейко О. Г.,
із секретарем Задверняк Т. П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
ВСТАНОВИВ:
01 квітня 2026 року через систему «Електронний суд» в провадження судді Тростянецького районного суду Вінницької області Борейко О. Г. надійшла позовна заява подана представником позивача Балюхом Є. О. в інтересах ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» з вимогою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 36829,04 грн.
Стислий виклад позиції позивача.
17 серпня 2025 року між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (оферти) № 17.08.2025-100001989, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 10000 грн строком на 184 дні зі сплатою процентів та комісії. Надалі, 07 жовтня 2025 року між сторонами укладено додатковий договір, відповідно до якого суму кредиту збільшено на 2000 грн, у зв`язку з чим загальна сума наданого кредиту склала 12000 грн.
Позивач зазначає, що кредитний договір укладено в електронній формі та підписано відповідачем із використанням одноразового ідентифікатора, направленого на номер телефону, вказаний під час реєстрації в інформаційній системі кредитодавця.
На виконання умов договору позивач надав відповідачу кредитні кошти в загальному розмірі 12000 грн, що підтверджується квитанціями про перерахування коштів та умовами укладених договорів.
Разом із тим відповідач належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим станом на дату звернення до суду утворилась заборгованість у розмірі 36829,04 грн, з яких: 12000 грн – заборгованість за тілом кредиту, 17960 грн – заборгованість за процентами, 1129,04 грн – заборгованість за комісією, пов`язаною з наданням кредиту, та 5740 грн – відсотки, нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України.
Посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, позивач просить стягнути з нього зазначену заборгованість, а також понесені судові витрати.
Процесуальні дії у справі. Заяви (клопотання) учасників справи.
Ухвалою суду від 06 квітня 2026 року постановлено: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження по цивільній справі; розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; призначити судове засідання для розгляду справи в приміщенні Тростянецького районного суду Вінницької області (вул. Соборна, 21, с-ще Тростянець, Гайсинський район, Вінницька область); копію ухвали направити сторонам у справі; направити відповідачу копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів та запропонувати відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України, подати у строк до п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копію відзиву та доданих до нього документів (доказів) відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами; Роз`яснити відповідачу, вимоги ч. 4, 5 ст. 277 ЦПК України; відповідно до ч.1 ст. 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву; роз`яснити позивачу, що протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов, позивач має право подати відповідь на відзив, яка має відповідати вимогам ч.3-5 ст.178 ЦПК України, копія якої одночасно з поданням до суду, позивачем повинна бути надіслана іншим учасникам справи; встановити відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечень відповідно до ст. 180 ЦПК України, які мають відповідати вимогам ч. 3-5 ст. 178 ЦПК України та роз`яснити, що копію заперечення відповідач одночасно з поданням до суду надсилає іншим учасникам справи. 
Відзив на позовну заяву до суду не надходив.
28 квітня 2026 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив у якій представник з тих же мотивів, що викладені в позовній заяві просить позовні вимоги задовольнити та здійснювати розгляд справи без участі представника позивача.
У судове засідання представник позивача не з`явився, однак в позовній заяві та відповіді на відзив клопотав про розгляд справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення.
Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, враховуючи, що останній скористався своїми процесуальними правами.
У судове засідання відповідач повторно не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся в порядку передбаченому ЦПК України. Відзиву на позовну заяву, клопотання чи інші письмові пояснення від відповідача до суду не надходило, а також повідомлення про іншу адресу. 
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи.
Відповідно до вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Отже, у суду наявні підстави для заочного розгляду справи і ухвалення заочного рішення на підставі наявних доказів, про що постановлено ухвалу, відповідно до вимог статей 280 -281 ЦПК України. 
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалось.
Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.
17 серпня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №17.08.2025-100001989 в електронній формі.
Відповідно до умов указаного договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 10000 грн строком на 184 дні зі сплатою процентів та комісії на умовах, визначених договором. Надалі, 07 жовтня 2025 року між сторонами укладено додатковий договір, відповідно до якого суму кредиту збільшено на 2000 грн, у зв`язку з чим загальна сума наданих відповідачу кредитних коштів склала 12000 грн.
Позивач вказує, що факт надання кредитних коштів підтверджується квитанціями про їх перерахування, а також умовами кредитного та додаткового договорів.
Водночас, позивачем ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» на підтвердження позовних вимог не надано суду доказів перерахування ОСОБА_1 10000,00 грн на виконання кредитного договору №17.08.2025-100001989 від 17.08.2025.
Кредитний договір та додатковий договір укладено шляхом акцепту відповідачем пропозиції кредитодавця із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, направленим на номер телефону, вказаний відповідачем під час реєстрації в інформаційній системі кредитодавця.
Як убачається з матеріалів справи, відповідач узяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати процентів, комісії та інших платежів належним чином не виконав, унаслідок чого утворилась заборгованість.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача за кредитним договором становить 36829 грн 04 коп., з яких: 12000 грн – заборгованість за тілом кредиту, 17960 грн – заборгованість за процентами, 1129 грн 04 коп. – комісія, пов`язана з наданням кредиту, та 5740 грн – відсотки, нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що 18 вересня 2025 року відповідачем було здійснено часткове погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 4630 грн 96 коп., що свідчить про визнання ним існування кредитних зобов`язань.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження повного виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором та погашення наявної заборгованості перед позивачем.
Отже, між сторонами виникли правовідносини, що випливають із кредитного договору, у межах яких позивач як кредитодавець виконав свій обов`язок щодо надання грошових коштів, а відповідач як позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти та інші передбачені договором платежі, однак належним чином цих зобов`язань не виконав.
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Оцінка та висновки суду.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до частини 12 статті 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно зі статтею 1056 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).
З огляду на викладені норми права, у позичальника виникає зобов`язання повернути кредитодавцю позику (кредит) в порядку, на умовах та в строк, що передбачені кредитним договором та сплатити проценти і комісію за користування кредитними коштами.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Згідно з положеннями статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Вимогами цивільного процесуального законодавства передбачено, що суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
У свою чергу учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має це усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків.
За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Матеріалами справи встановлено, що 17 серпня 2025 року між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №17.08.2025-100001989 в електронній формі, відповідно до умов якого відповідачу мав бути наданий кредит у розмірі 10000 грн.
Крім того, 07 жовтня 2025 року між сторонами укладено додатковий договір, відповідно до якого суму кредиту збільшено на 2000 грн.
На підтвердження своїх позовних вимог позивач посилається на те, що ним було надано відповідачу кредитні кошти у загальному розмірі 12000 грн, а також подано розрахунок заборгованості, який здійснено виходячи саме із зазначеної суми кредиту.
Разом із тим, відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.
Дослідивши надані докази, суд встановив, що матеріали справи містять докази перерахування відповідачу лише 2000 грн відповідно до додаткового договору від 07.10.2025.
Водночас належних та допустимих доказів фактичного перерахування ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 10000 грн на виконання кредитного договору №17.08.2025-100001989 від 17.08.2025 позивачем суду не надано.
Сам факт укладення кредитного договору не є безумовним доказом передачі позичальнику грошових коштів. Для підтвердження виконання кредитодавцем свого обов`язку щодо надання кредиту необхідними є належні докази фактичного перерахування відповідної суми коштів позичальнику.
Також, факт укладення кредитного договору не свідчить про фактичне отримання позичальником грошових коштів та не звільняє кредитодавця від обов`язку довести їх передачу належними доказами.
Оскільки позивачем не надано доказів перерахування відповідачу основної суми кредиту в розмірі 10000 грн, суд позбавлений можливості дійти висновку про доведеність заявленої до стягнення суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 12000 грн.
Крім того, усі складові заявленої до стягнення заборгованості, а саме проценти за користування кредитом, комісія та нарахування, передбачені статтею 625 ЦК України, розраховані позивачем виходячи із суми кредиту 12000 грн.
Крім того, позивачем заявлено до стягнення 5740 грн, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.
Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України.
Оскільки на час виникнення спірних правовідносин та на час звернення позивача до суду в Україні діяв воєнний стан, правові підстави для нарахування та стягнення з відповідача сум, передбачених статтею 625 ЦК України, відсутні.
Таким чином, вимоги позивача про стягнення 5740 грн відсотків, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №706/68/23 (провадження № 61-8279св23), відповідно до якої дія пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України поширюється на кредитні правовідносини, а тому у період дії воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України.
За відсутності належних та допустимих доказів надання відповідачу кредитних коштів у розмірі 10000 грн суд позбавлений можливості встановити дійсний розмір основного зобов`язання відповідача, і як наслідок перевірити правильність здійсненого позивачем розрахунку заборгованості за тілом кредиту, процентами та іншими платежами.
Сам по собі розрахунок заборгованості, складений позивачем, не підтверджує факту виникнення у відповідача зобов`язань у заявленому розмірі та не може замінювати первинні документи, які підтверджують надання кредитних коштів.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891/15-ц (провадження №61-517св18), у якій зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до вимог законодавства про бухгалтерський облік. Верховний Суд також звернув увагу на необхідність надання доказів отримання позичальником кредитних коштів або їх перерахування на платіжний засіб позичальника.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) зазначила, що розрахунок кредитної заборгованості сам по собі не підтверджує умови кредитування та суму заборгованості, оскільки не є підтвердженням виконаних банківських операцій та залежить від волевиявлення кредитора.
Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність доказів у їх сукупності.
Оцінивши подані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт надання відповідачу кредитних коштів у загальному розмірі 12000 грн, а також не доведено правильність визначення заявленої до стягнення суми заборгованості.
Недоведеність обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до принципу змагальності цивільного судочинства є підставою для відмови у позові.
Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказами факту надання відповідачу кредитних коштів у розмірі, який покладено в основу розрахунку заборгованості, а також не довів наявності підстав для стягнення заявлених сум. 
За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки у позові відмовлено, то понесені позивачем витрати по сплаті судового збору з відповідача не стягуються. 
На підставі викладеного та керуючись статтями 7, 12, 13, 19, 81, 89, 141, 247, 259, 263-265, ч.4 ст.268, 273, 274-279, 280-281 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – залишити без задоволення.
Роз`яснити сторонам у справі, що згідно з вимогами ч.1 ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто суб`єктом подання заяви про перегляд заочного рішення є виключно відповідач, а не інші особи, які беруть участь у справі. Повторне заочне рішення сторони можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивачем та третіми особами апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відомості про учасників справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР», код ЄДРПОУ – 37356833, юридична адреса: вулиця Саксаганського, буд.133-А, місто Київ, 01032;
відповідач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення складено 09.06.2026.

Суддя О. Г. Борейко