Номер провадження: 22-ц/813/238/26 
Справа № 523/10183/23
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л.В.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря Булацевської Я.В.
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Сенс Банк»
представник позивача – Байрамов Олександр Володимирович
відповідач - ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2023 року, постановлене у складі судді Калініченко Л.В., у приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
установив:

Короткий зміст позовних вимог.
Позивач - Акціонерне товариство «Сенс Банк» 21.06.2023 року звернулося до Суворовського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь відсотків за кредитним договором №2008/33-27/40 від 28.05.2008 року, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та пунктів кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 84105,52 грн. та інфляційних втрат розрахованих на суму заборгованості в сумі 321732,12 грн., що в цілому складає 405837,64 грн.
В обґрунтування позову, представник позивача посилається на те, що 28.05.2008 року між АКБСР «УкрСоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2008/33-27/40, який банком було виконано в повному обсязі шляхом надання відповідачці кредиту в сумі 34247,00 доларів США, зі сплатою 8,88 % річних, строком по 27.05.2015 року.
Позивач стверджує, що за наслідком зміни назви АКБСР «УкрСоцбанк» назв та внесення змін до статуту, АТ «СЕНС БАНК» є правонаступником прав та обов`язків зокрема за кредитним договором №2008/33-27/40 від 28.05.2008 року.
В подальшому, 31.08.2015 року Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №755/14760/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСоцбанк» заборгованість по договору кредиту у розмірі 565662,70 грн., третейський збір в сумі 6056,63 грн. та судовий збір.
Представник позивача вказує, що відповідач вказане рішення суду не виконується, за наслідком чого враховуючи положення кредитного договору в частині визначення відсотків за користування кредитом у розмірі 8,88% річних та положення ч.2 ст.625 ЦК України, у відповідача наявна заборгованість за відсотками нарахованими за період з березня 2017 року по лютий 2022 року на заборгованість та інфляційними втратами у заявленому до стягненні розмірі.
Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду з цим позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2023 року у задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості – відмовлено.
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що позивачем на підтвердження заявлених вимог надані лише розрахунки відсотків та інфляційних втрат в порядку ч.2 ст.625 ЦК України проведені на суму заборгованості відповідача зазначену у розмірі 565662,70 грн. та копію вищевказаного кредитного договору.
Поряд з цим, як вбачається, позивачем в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду жодного належного, допустимого достовірного та достатнього доказу на підтвердження наявності у відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №2008/33-27/40 від 28.05.2008 року, у тому числі у розмірі 565662,70 грн., як і актуальних доказів про наявність цієї суми заборгованості у період станом на час проведення заявлених до стягнення нарахувань.
Також матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження доводів позивача про те, що зазначена позивачем сума заборгованості відповідача за кредитним договором, на яку проведені нарахування за ч.2 ст. 625 ЦК України, є стягнутою, щодо якої з метою примусового виконання відповідного рішення, 31.08.2015 року Дніпровським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист №755/14760/15-ц.
Крім того, до матеріалів справи не надано відповідного виконавчого листа №755/14760/15-ц, виданого 31.08.2015 року Дніпровським районним судом міста Києва, який би підтверджував стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.
Матеріали справи не містять і доказів, що у період проведений позивачем нарахувань у відповідності до положень ч.2 ст. 625 ЦК України, позивачкою не сплачено відповідної заборгованості, приймаючи відсутність належних актуальних даних про наявність у відповідача заборгованості за кредитним договорі у зазначеному розмірі 565662,70 грн.
Позивачем не надано доказів на підтвердження наявності та/або відсутності виконавчих проваджень відносно боржника, як і наслідків та вчинених дій в рамках таких виконавчих провадженнях, з примусового виконання виконавчого листа №755/14760/15-ц, виданого 31.08.2015 року Дніпровським районним судом міста Києва, на який в свою чергу позивач посилається у позові.
За наслідком викладеного вбачається, що позивачем в порушення приписів процесуального законодавства не доведено жодними доказами наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором №2008/33-27/40 від 28.05.2008 року у заявленому розмірі, а також факт прострочення виконання грошового зобов`язання, а відтак подані до суду нарахування на визначену суму заборгованості в сумі 565662,70 грн. є необґрунтованими.
Отже, проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи та надаючи оцінки їм в цілому, так і кожному доказу окремо, суд вважає позовні вимоги позивача до ОСОБА_1 в цій справі не підтвердженими жодним доказом, а відтак є необґрунтованими та безпідставними.

Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник банку подав апеляційну скаргу, в якій просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 07.11.2023 – скасувати та винести нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову, оскільки не врахував, що заборгованість відповідача за кредитним договором залишається невиконаною, а отже грошове зобов`язання є простроченим. 
Наявність судового рішення про стягнення основної заборгованості не припиняє обов`язку боржника виконати грошове зобов`язання та не позбавляє кредитора права на застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Банк обґрунтовано заявив вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки такі нарахування є способом захисту майнового права кредитора та компенсацією за прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Невиконання боржником грошового зобов`язання має триваючий характер, тому право кредитора на звернення з вимогами за ст. 625 ЦК України зберігається до моменту фактичного виконання зобов`язання.
Крім того, суд безпідставно поставив під сумнів факт невиконання виконавчого листа, не витребувавши відповідні докази, хоча позивач посилався на постанову про повернення виконавчого документа та відсутність даних про погашення боргу. 
Відповідач, зі свого боку, не надав доказів сплати заборгованості чи заперечень щодо розрахунку.

Щодо явки сторін.
Сторони належним чином повідомлені про місце час та дату судового засідання, однак до суду не з`явились, заяв про відкладення не надавали, що не перешкоджає перегляду справи відповідно до ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Однак вказаним нормам оскаржуване судове рішення не відповідає з огляду на наступне.
Суд першої інстанції відмовивши у задоволені позовних вимог зазначає, що позивачем на підтвердження заявлених вимог надані лише розрахунки відсотків та інфляційних втрат в порядку ч.2 ст.625 ЦК України проведені на суму заборгованості відповідача зазначену у розмірі 565662,70 грн. та копію вищевказаного кредитного договору.
Поряд з цим, як вбачається, позивачем в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду жодного належного, допустимого достовірного та достатнього доказу на підтвердження наявності у відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №2008/33-27/40 від 28.05.2008 року, у тому числі у розмірі 565662,70 грн., як і актуальних доказів про наявність цієї суми заборгованості у період станом на час проведення заявлених до стягнення нарахувань.
Також матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження доводів позивача про те, що зазначена позивачем сума заборгованості відповідача за кредитним договором, на яку проведені нарахування за ч.2 ст. 625 ЦК України, є стягнутою, щодо якої з метою примусового виконання відповідного рішення, 31.08.2015 року Дніпровським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист №755/14760/15-ц.
Крім того, до матеріалів справи не надано відповідного виконавчого листа №755/14760/15-ц, виданого 31.08.2015 року Дніпровським районним судом міста Києва, який би підтверджував стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.
Матеріали справи не містять і доказів, що у період проведений позивачем нарахувань у відповідності до положень ч.2 ст. 625 ЦК України, позивачкою не сплачено відповідної заборгованості, приймаючи відсутність належних актуальних даних про наявність у відповідача заборгованості за кредитним договорі у зазначеному розмірі 565662,70 грн.
Позивачем не надано доказів на підтвердження наявності та/або відсутності виконавчих проваджень відносно боржника, як і наслідків та вчинених дій в рамках таких виконавчих провадженнях, з примусового виконання виконавчого листа №755/14760/15-ц, виданого 31.08.2015 року Дніпровським районним судом міста Києва, на який в свою чергу позивач посилається у позові.
За наслідком викладеного вбачається, що позивачем в порушення приписів процесуального законодавства не доведено жодними доказами наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором №2008/33-27/40 від 28.05.2008 року у заявленому розмірі, а також факт прострочення виконання грошового зобов`язання, а відтак подані до суду нарахування на визначену суму заборгованості в сумі 565662,70 грн. є необґрунтованими.
Отже, проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи та надаючи оцінки їм в цілому, так і кожному доказу окремо, суд вважає позовні вимоги позивача до ОСОБА_1 в цій справі не підтвердженими жодним доказом, а відтак є необґрунтованими та безпідставними.
Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 28.05.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», надалі за текстом - «Кредитор» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №2008/33-27/40, за умовами якого Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 34247,00 доларів США, з відсотковою ставкою 8,88% річних, зі строком повернення до 27.05.2015 року.
Загальними Зборами Акціонерів 09 березня 2010 року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) Банку на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСОЦБАНК», а з 10 серпня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (скорочено - АТ «Укрсоцбанк»).
Також, судом встановлено, що згідно рішення №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, було прийнято рішення щодо припинення Акціонерного Товариства «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «АЛЬФА-БАНК».
12.08.2022 року Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-банк» шляхом затвердження його в новій редакції.
30.11.2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме – змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».
З матеріалів справи вбачається, що Дніпровським районним судом м. Києва 31.08.2015 року було видано виконавчий лист № 755/14760/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 565 662,70 грн, а також третейського збору у розмірі 6 056,63 грн та судового збору у розмірі 243,60 грн.
Вказаний виконавчий документ перебував на примусовому виконанні у Першому Київському відділі державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області у межах виконавчого провадження № 51778996.
20.11.2017 року головним державним виконавцем Алієвим А.Т. було винесено Постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.
Підставою для повернення виконавчого документа (п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження») стало те, що в ході перевірки майнового стану боржника не було виявлено доходів або вільного майна (крім іпотечного), на які можливо звернути стягнення для погашення боргу, а транспортний засіб оголошено у розшук.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України (частина перша статті 1050 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Відповідно до змісту статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі статті 625 ЦК України, дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі.
Матеріали справи свідчать про наявність грошового зобов`язання відповідача перед кредитором була підтверджена виконавчим листом № 755/14760/15-ц, виданим 31.08.2015 року Дніпровським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 565 662,70 грн, а також інших платежів. 
Вказаний виконавчий документ перебував на примусовому виконанні, однак 20.11.2017 року був повернутий стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника доходів або майна, на яке можливо звернути стягнення.
Таким чином, в даній справі основна вимога кредитора вже була підтверджена належним виконавчим документом, а наявність простроченого грошового зобов`язання відповідача випливає з факту невиконання такого виконавчого документа у повному обсязі.
Таким чином, суд першої інстанції не врахував, що з огляду на наявність судового рішення, яким стягнуто з відповідачів заборгованість за кредитним договором, яке не виконано відповідачем, у позивача наявні права на стягнення відповідно до статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат унаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду.
Судом першої інстанції не враховано висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Отже, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на користь позивача є помилковим.
З урахуванням положень частини другої статті 625 ЦК України та з урахуванням того, що судовим рішенням визначена сума заборгованості за кредитним договором у розмірі 565 662,70 грн., колегія суддів дійшла висновку щодо доведеності позивачем заявлених позовних вимог частково.
Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 ЦК України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 ЦК України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі – Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Отже, оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо заявлених позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не спливла, то перебіг цього строку є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).
За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим.
Такий висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23, від 24 липня 2025 року у справі № 161/5405/24 (провадження № 61-2772св25).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18, вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обчисленні трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.
При цьому положення статті 625 ЦК України передбачає, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду.
Зазначені правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц, провадження № 14-241цс19, та у справі № 646/14523/15-ц, провадження № 14-591цс18 та у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 711/4585/22 (провадження № 61-8119св21).
У постанові Верховного Суду від 23 квітня 2025 року у справі № 161/130/11/23 (провадження № 61-5082св24) зазначено, що разом з тим суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, для розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат взяв основну заборгованість лише за тілом кредиту та не врахував, що в цій справі договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України на всю суму боргу, яка стягнена судовим рішенням.
Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 161/11703/22 (провадження № 61-11958св23).
Отже, матеріалами справи підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед банком та його порушення, яке виникло на підставі кредитного договору.
Між тим, матеріали справи не свідчать про те, що ОСОБА_1 , виконала вказане судове рішення у повному обсязі.
Даних про добровільне або примусове виконання цього судового рішення матеріали справи не містять.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).
Таким чином, колегія суддів вважає, що у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку трьох процентів річних та інфляційних втрат до повного виконання грошового зобов`язання.
З урахуванням положень частини другої статті 625 ЦК України та з урахуванням того, що судовим рішенням визначена сума заборгованості за кредитним договором у розмірі 565 662,70 та саме з цієї суми позивачем здійснено розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 84105,52.
Відповідно до розрахунку інфляційних витрат на суму заборгованості за період з березня 2017 року до лютого 2022 року заборгованість становить 321732,12 грн., однак колегія суддів не в повній мірі погоджується з вказаним розрахунком, з огляду на таке.
У період з березня 2017 року до лютого 2022 року індексація на суму 565 662,70 грн [Сукупний індекс інфляції] = 151,165% (за період Березень 2017 – Лютий 2022) [Інфляційні нарахування] = 565 662 грн (сума боргу) ? 151,165% % (сукупний індекс інфляції) / 100% - 565 662 грн (сума боргу) = 289 422,19 грн
Оскільки ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування частини 2 статті 625 ЦК України, а саме стягнення з неї на користь кредитора трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з березня 2017 року до лютого 2022 року в розмірі 289 422,19 грн..
При цьому, відповідачем не спростовано розмір цієї заборгованості, свій контррозрахунок не надано.
Крім того, відповідачем не надано суду жодних належних і допустимих доказів на підтвердження повного або часткового погашення заборгованості, спростування розрахунку позивача чи припинення зобов`язання з інших передбачених законом підстав.
Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 141 ЦПК України, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги АТ «Сенс Банк» задоволено частково, тому судовий збір за подачу позовної заяви та за подачу апеляційної скарги в розмірі 14001,39 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк».
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Таким чином, за наведених обставин, доводи апеляційної скарги є такими, що ґрунтуються на нормах процесуального та матеріального закону, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
ухвалив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» - задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (ЄДРПОУ 23494714) заборгованість розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦПК України у розмірі 373 527 гривень 71 копійку, яка складається: 3% річних – 84105,52 гривень, інфляційні втрати – 289422,19 гривень.
Стягнути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (ЄДРПОУ 23494714) сплачений останнім судовий збір за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 14001,39 гривні.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Судді         В.В. Кострицький

М.В. Назарова

Ю.П. Лозко