КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 365/583/25 Апеляційне провадження № 22-ц/824/2915/2026	Головуючий у суді першої інстанції -Солдатова Т.М. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» на рішення Згурівського районного суду Київської області від 17 вересня 2025 року по цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ТОВ «Споживчий Центр» звернулося до суду з вищевказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий Центр» заборгованість за кредитним договором № 23.09.2024-100001488 від 23.09.2024 у розмірі 24 800,00 грн, а також судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 23.09.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) № 23.09.2024-100001488, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 8 000,00 грн, що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 23.09.2024, строком на 140 днів. ТОВ «Споживичий Центр» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, в свою чергу, ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 09.02.2025 утворилась заборгованість у розмірі 24 800,00 грн, що складається із заборгованості: по тілу кредиту в розмірі 8 000,00 грн; по процентам в розмірі 11 200,00 грн; комісії в розмірі 1 600,00 грн; неустойка в розмірі 4 000,00 грн, чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий Центр». Позичальником ОСОБА_1 під час укладення кредитного договору № 23.09.2024-100001488 пройдено ідентифікацію шляхом використання системи BankID Національного банку.
Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 17.09.2025 відмовлено у задоволенні позову.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ТОВ «Споживчий Центр» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що між ТОВ «Споживчий Центр» та відповідачкою було укладено кредитний договір шляхом отримання та ознайомлення відповідача з Пропозицією про укладення кредитного договору (офертою) (кредитної лінії) від 23.09.2024; подання відповідачем Заявки № 23.09.2024-100001488 від 23.09.2024; надсилання відповідачем Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепту) кредитного договору № 23.09.2024-100001488 від 23.09.2024.
Таким чином, між сторонами було укладено кредитний договір № 23.09.2024-100001488 від 23.09.2024 в електронній формі, яка відповідно до вимог законодавства прирівнюється до письмової. 
Зазначено, що зі сторони позивача (кредитодавця) документи, які складають кредитний договір, підписувалися електронним підписом, а зі сторони відповідача - за допомогою одноразових ідентифікаторів, що надсилалися у SMS-повідомленнях на номер телефону, вказаний ним як фінансовий. Відповідач не заперечував, що зазначений засіб зв`язку, а саме номер телефону НОМЕР_1 , належить йому, а також не стверджував, що на момент укладення спірного договору він утратив доступ до цього засобу зв`язку, що могло б бути підтверджено відповідними доказами.
Вказано, що між відповідачем та позивачем було досягнуто згоди щодо істотних умов правочину (кредитного договору), та підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, що підтверджується належними доказами. Вказані обставини відповідач не спростував. 
Наголошує, що видача кредитних коштів відповідачу підтверджується листом ТОВ «УПР», відповідно до якого, 23.09.2024 було перераховано кошти на суму 8 000,00 грн на номер картки НОМЕР_2 , номер транзакції іРау.ua - 517727016, призначення платежу - видача за договором кредиту № 23.09.2024-100001488.
Зазначено, що до суду було надано докази в паперовій формі, кредитний договір № 23.09.2024-100001488, відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору, які підписані одноразовим ідентифікатором, які містять номер особистого електронного платіжного засобу відповідача, а саме: НОМЕР_3. 
Отже, позивачем було перераховано кредитні кошти на картковий рахунок відповідача, номер якого зазначено ним у кредитному договорі (заявці).
Зазначається також, що оскільки ТОВ «Споживчий Центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту без відкриття рахунку, воно не має можливості надати первинні банківські документи. У зв`язку з цим наведений у позовній заяві розрахунок заборгованості є належним і допустимим доказом її розміру.
Сторона позивача наголошує, що відповідач не надав до суду першої інстанції виписок по своїх рахунках у банківських установах, у тому числі по рахунку НОМЕР_3 , який він зазначив у договорі як номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів, поданих позивачем, хоча такий обов`язок передбачений статтею 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.
Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
За правилом частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України та частини 1 статті 369 ЦПК України.
Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 пройшла ідентифікацію на веб-сайті кредитодавця ТОВ «Споживчий Центр» https://sgrishi.com.ua/ua/ за допомогою системи BankID (а.с. 16) та 23.09.2024 між ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 , у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» та визначеному в пункті 2.3 оферти, було укладено електронний кредитний договір № 23.09.2024-100001488 (а.с. 23-34), складовими якого є: пропозиція про укладення кредитного договору (оферта); заявка; відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт).
Відповідно до пункту 22 акцепту додатком до даного кредитного договору є інформаційне повідомлення позичальника.
У додатку до кредитного договору позичальник ОСОБА_1 , зокрема, зазначила: контактні телефони позичальника, інформація про місце роботи, адресу та контактні телефони організації, імена та номера телефонів контактних осіб (а.с. 34-35).
Договір та додаток до нього підписані позичальником одноразовим ідентифікатором Е361, який був надісланий на фінансовий номер НОМЕР_1.
Відповідно до пункту 1.1 оферти дана пропозиція про укладення кредитного договору (оферта) є пропозицією ТОВ «Споживчий Центр» укласти електронний кредитний договір (оферту) у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», і не є ні договором приєднання/його частиною у розумінні статті 634 ЦК України, ні публічним договором у розумінні статті 633 ЦК України. Підписання споживачем даної пропозиції (оферти) передбачає надання його згоди на зазначені умови надання споживчого кредиту (пункт 1.13 оферти).
Згідно з пунктом 4.1 оферти кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача НОМЕР_3.
Відповідно до заявки та акцепту, які за змістом є повністю ідентичними, кредитор надає позичальнику кредит на наступних умовах: сума кредиту - 8000,00 грн строком на 140 днів з дати його надання - 23.09.2024. Дата повернення (виплати) кредиту - 09.02.2025.
Процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1 % за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку (пункт 6 акцепту).
Денна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування протягом всього строку, на який надається кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Денна процентна ставка та її розрахунок: 0,87% (денна процентна ставка) = (9781,92/8000)/140*100% (пункт 10 акцепту).
Відповідно до пункту 7 договору комісія, пов`язана з наданням кредиту (надалі - «Комісія», економічна сутність - плата за надання кредиту) - 20% від суми кредиту та дорівнює 1600,00 грн. Комісія розраховується шляхом множення суми кредиту (база розрахунку) на розмір комісії у відсотковому значенні. Нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту.
Сума кредиту сплачується 10-ма платежами згідно з графіком платежів (пункт 12 акцепту): дев`ять платежів по 1787,19 грн, десятий платіж - 1778,21 грн. До складу кожного платежу входять: платіж по процентах, платіж по комісії та/або платіж по сумі кредиту.
Реквізити належного позичальнику електронного платіжного засобу для надання коштів позичальнику за даним та наступними договорами: НОМЕР_3.
Спосіб ідентифікації та верифікації споживача: отримання ідентифікаційних даних через Систему Bank ID НБУ (пункт 18 заявки та пункт 18 акцепту).
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, виходив із того, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів фактичного надання відповідачу кредитних коштів і підтвердження наявності та розміру заборгованості, оскільки надані лист платіжної системи та довідка-розрахунок не є первинними бухгалтерськими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а також містять суперечності щодо періоду нарахування процентів, зокрема їх нарахування за період до укладення кредитного договору.
Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За правилом статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 вищезазначеного Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, укладений в електронній формі кредитний договір № 23.09.2024-100001488 від 23.09.2024 на умовах, викладених у ньому, та у спосіб, визначений законом, адже такий договір містить електронний підпис одноразовим ідентифікатором Е361 відповідача ОСОБА_1 , що прирівнюється до власноручного підпису позичальника, повністю відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» та засвідчує волю відповідача на укладання договору на погоджених умовах.
Своїм підписом відповідач також підтвердив, що ознайомилась з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, розуміє та зобов`язується їх виконувати.
Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідачка тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.
На підтвердження факту виконання зобов`язання за кредитним договором в частині надання позичальнику кредитних коштів, позивач надав лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» вих. № 33-0207 від 02.07.2025 про успішне перерахування коштів на платіжну картку клієнта 23.09.2024 14:26:12 на суму 8000,00 грн, номер картки НОМЕР_2 , номер транзакції в системі iPay.ua - 517727016, призначення платежу: Видача за договором кредиту №23.09.2024-1000001488 (а.с. 18).
Колегія суддів враховує, що номер платіжної картки, зазначений у вказаному листі, відповідає номеру електронного платіжного засобу, який відповідачка самостійно вказала у заявці та акцепті кредитного договору як реквізит для отримання кредитних коштів.
При цьому відповідачка не заперечувала належність їй зазначеного платіжного засобу, не посилалася на втрату доступу до нього чи неправомірне використання третіми особами, а також не надала суду належних та допустимих доказів на спростування факту отримання кредитних коштів.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що наданий позивачем лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» у сукупності з іншими доказами у справі, зокрема умовами кредитного договору, заявкою, акцептом та даними щодо проходження відповідачкою ідентифікації через систему BankID, підтверджує факт перерахування відповідачці кредитних коштів та виконання позивачем своїх зобов`язань за кредитним договором.
Щодо висновків суду першої інстанції про ненадання позивачем виписки по рахунку як первинного банківського документа, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 62 Постанови «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України» визначено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.
Статтею 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею.
Згідно пункту 2 статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківською таємницею, зокрема, є інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, вчинені ним правочини.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено порядок розкриття банками банківської таємниці, зокрема, за рішенням суду.
Таким чином, виписка по рахунку клієнта, належать до інформації, що є банківською таємницею, порядок розкриття якої визначений Законом.
Окрім того, згідно пункту 5 ч. 1 статті 10 Закону України «Про платіжні послуги» до надавачів платіжних послуг належать фінансові установи, що мають право на надання платіжних послуг.
Частиною 3 статті 10 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що фінансові установи мають право на провадження діяльності з надання фінансових платіжних послуг лише після отримання ними ліцензії відповідно до цього Закону (крім банків) та за умови включення до Реєстру, якщо інше не передбачено цим Законом.
Колегія суддів також враховує, що ТОВ «Споживчий Центр» не є банківською установою, а є фінансовою установою, яка здійснює діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, без відкриття банківських рахунків.
За таких обставин відсутність у матеріалах справи банківської виписки по рахунку відповідачки не може бути безумовною підставою для відмови у позові, оскільки надані позивачем докази у своїй сукупності є достатніми для висновку про факт надання кредитних коштів та наявність у відповідачки заборгованості за кредитним договором.
На підтвердження факту існування та розміру заборгованості позивач надав довідку-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором № 23.09.2024-100001488 від 23.09.2024, згідно з якою заборгованість відповідача ОСОБА_1 складає 24800,00 грн, з яких: 8000,00 грн - основний борг; 11200,00 грн - проценти; 1600,00 грн - комісія; 4000,00 грн - неустойка. У довідці-розрахунку зазначено, що проценти по кредиту нараховані за період з 05.07.2024 по 08.11.2024 (а.с. 17).
У довідці-розрахунку зазначено, що проценти нараховані за період з 05.07.2024 по 08.11.2024, тоді як кредитний договір укладено 23.09.2024. Разом із тим колегія суддів враховує, що вказана невідповідність має очевидний технічний характер та не впливає на правильність визначення розміру заборгованості за процентами, оскільки її розмір повністю узгоджується з умовами кредитного договору та самостійно перевірений судом апеляційної інстанції.
Так, відповідно до пункту 6 Акцепту процентна ставка за користування кредитом встановлена у розмірі 1 % за кожен день користування кредитом та є фіксованою протягом всього строку дії договору.
Згідно з умовами договору сума кредиту становить 8 000,00 грн, строк кредитування - 140 днів, дата повернення кредиту - 09.02.2025.
Отже, виходячи з погоджених сторонами умов договору, розмір процентів за користування кредитом становить: 8000?1%?140=11200.
Таким чином, сума процентів складає саме 11 200,00 грн, що повністю відповідає розміру процентів, заявленому позивачем у позовній заяві та довідці-розрахунку.
Відповідно до пункту 7 Акцепту комісія, пов`язана з наданням кредиту - 20% від суми кредиту та дорівнює 1600,00 грн. 
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що зазначення у довідці-розрахунку некоректного початкового періоду нарахування процентів не свідчить про неправильність самого розрахунку заборгованості, оскільки арифметичний розрахунок процентів відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору та підтверджується матеріалами справи.
Крім того, факт заборгованості та її розмір відповідачем не спростовано, зустрічних контррозрахунків не надано.
Таким чином, оскільки відповідачка не виконала свої зобов`язання за умовами кредитного договору колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий Центр» заборгованості по тілу кредиту у розмірі 8 000,00 грн, заборгованість по відсоткам у розмірі 11 200,00 грн, а також комісії, у розмірі 1 600,00 грн.
Однак, правові підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення неустойки відсутні.
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина 1 статті 14 ЦК України).
Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Дана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року в справі № 183/7850/22.
Оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача неустойки, нарахованої у період дії воєнного стану, а саме із 23.09.2024 по 09.02.2025 за прострочення зобов`язання, яке виникло з кредитного договору, відповідно, колегія суддів застосовує положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Таким чином, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно оцінив наявні у справі докази та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Відповідно до ст. 376 ЦПК Українипідставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи вищенаведене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ТОВ «Споживчий Центр» та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 20 800,00 грн.
Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Як убачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом ТОВ «Споживчий Центр» сплачено судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп., при цьому ціна позову становила 24 800,00 грн, що відповідає 100 % заявлених позовних вимог.
За подання апеляційної скарги представником ТОВ «Споживчий центр» також сплачено судовий збір у розмірі 3 633 грн 60 коп.
Внаслідок апеляційного перегляду справи позовні вимоги ТОВ «Споживчий Центр» задоволено частково - стягнуто з відповідачки заборгованість у розмірі 20 800,00 грн, що становить 83,87 % від ціни позову. 
З урахуванням частки задоволених позовних вимог та вимог статті 141 ЦПК України, з відповідачки підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених вимог, а саме 83,87 % від загальної суми судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову та апеляційної скарги, що становить 5 079 грн 33 коп. (2422 грн 40 коп.+3633грн 60 коп.)? 83,87 %).
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» задовольнити частково.
Рішення Згурівського районного суду Київської області від 17 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133- А, ЄДРПОУ 37356833) заборгованість за кредитним договором в розмірі 20 800, 00 грн та судовий збір у розмірі 5 079, 33 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Суддя-доповідач 
Судді