ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" травня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/5314/25	

Господарський суд Одеської області у складі:
судді В.С. Петрова
при секретарі судового засідання Я.С. Кондратюк 

за участю представників:
від прокуратури - Волкова Н.М.,
від позивача - Яців К.І.,
від відповідача-1 - не з`явився,
від відповідача-2 - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Херсонської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Херсонської обласної державної адміністрації до Тягинської сільської військової адміністрації Бериславського району Херсонської області, Тягинської сільської ради про скасування рішення державного реєстратора та усунення перешкод у здійсненні права власності, -  

ВСТАНОВИВ:

Херсонська обласна прокуратура звернулася до Господарського суду Одеської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Херсонської обласної державної адміністрації до Тягинської сільської військової адміністрації Бериславського району Херсонської області, Тягинської сільської ради, в якій просить:
- скасувати рішення державного реєстратора Милівської сільської ради Бериславського району Херсонської області Ковша М.В., індексний номер рішення 62357787 від 16.12.2021 та проведену 14.12.2021 на його підставі державну реєстрацію права комунальної власності Тягинської сільської ради (код ЄДРПОУ: 04401345) на об`єкт нерухомого майна: земельну ділянку площею 21,1408 га кадастровий номер 6520687100:02:060:0001, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2536709565020;
- усунути перешкоди у здійсненні Херсонською обласною державною адміністрацією права власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення шляхом скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 21,1408 га кадастровий номер 6520687100:02:060:0001.
В обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор посилається на те, що згідно з інформацією з Державного земельного кадастру 10.04.2015 внесено відомості до ДЗК про формування земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 6520687100:02:060:0001 площею 21,1408 га.
Так, за ствердженнями прокурора, державним реєстратором Виконавчого комітету Милівської сільської ради Бериславського району Ковшем М.В. 16.12.2021 прийнято рішення № 62357787 про державну реєстрацію права комунальної власності земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 21,1408 га кадастровий номер 6520687100:02:060:0001, власник Тягинська сільська рада та 14.12.2021 проведено державну реєстрацію права комунальної власності.
Прокурор зазначає, що підставою для реєстрації права власності є наказ Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області від 27.11.2020 № 11 та акт-приймання передачі від 08.12.2020. Так, відповідно наказом № 11 “Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність” Тягинській сільській раді Тягинської територіальної громади Бериславського району Херсонської області у комунальну власність передано земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 4417,2759 га згідно із переліком, у якому зазначені кадастрові номери ділянок, місце їх розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельні ділянки, обмеження у їх використанні. До цього переліку увійшла і ділянка площею 21,1408 га з кадастровим номером 6520687100:02:060:0001 (п. 68), частина якої відноситься до земель лісогосподарського призначення.
Водночас, прокурор вказує, що відповідно до матеріалів ВО “Укрдержліспроект” спірна земельна ділянка комунальної власності сільськогосподарського призначення з кадастровим номером: 6520687100:02:060:0001, площею 21,1408 га частково накладається на землі кварталу 52 і 53 Токарівського лісництва ДП “Херсонське лісове господарство”, яке на цей час приєднано до ДП “Олешківське лісомисливське господарство”. На підставі матеріалів лісовпорядкування ДП “Херсонське ЛМГ” Токарівське лісництво 2015 року та п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України вказана ділянка відноситься до земель державного лісового фонду. Згода на вилучення цих ділянок із земель лісового фонду та переведення (віднесення) їх до земель сільськогосподарського призначення не надавалася. Крім того, вивченням даних Державного земельного кадастру (шари “Лісовий кадастр”/“Ліси”) встановлено, що земельна ділянка площею 21,1408 га з кадастровим номером: 6520687100:02:060:0001 перебуває в межах земель лісогосподарського призначення з розміщеними лісовими масивами.
Відтак, прокурор наголошує, що зазначені картографічні матеріали стосовно спірної земельної ділянки також підтверджують її взаємне розміщення із землями лісогосподарського призначення. Враховуючи зазначене, віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення державної власності відбулося ще до проведення у 2019 році інвентаризації земель сільськогосподарського призначення.
Таким чином, як стверджує прокурор, наказом від 27.11.2020 № 11 Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області розпорядилося земельною ділянкою лісогосподарського призначення державної власності під виглядом земель сільськогосподарського призначення поза компетенцією, оскільки розпорядження нею мала здійснювати Херсонська обласна державна адміністрація.
При цьому прокурор зазначає, що, приймаючи рішення про проведення державної реєстрації переходу прав з державної до комунальної власності, державний реєстратор мав перевірити наявність речового права на майно у ГУ Держгеокадастру в Херсонській області, його реєстрацію (чи причини не проведення державної реєстрації виникнення права власності) та правоздатність відчужувача на передачу земельної ділянки. Ураховуючи, що право комунальної власності на вказаний об`єкт нерухомості зареєстровано з порушенням вимог законодавства, останнє має бути припинено шляхом скасування державної реєстрації такого права.
Наразі прокурор вказує, що вилучена Головним управлінням Держгеокадастру у Херсонській області з державного лісового фонду спірна земельна ділянка на момент її передачі в комунальну власність Тягинській сільській раді та на цей час належить до земель державної власності лісогосподарського призначення, перебувала і на даний час перебуває у постійному користуванні ДП “Олешківське лісомисливське господарство” та належить до земель державного лісового фонду, розпорядження якими на час їх передачі в комунальну власність для нелісогосподарських потреб мала здійснювати Херсонська обласна державна адміністрація. Вказане свідчить про те, що внаслідок передачі в комунальну власність Тягинській сільській раді всупереч вимогам земельного законодавства України фактично незаконно вилучено та змінено цільове призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення.
Водночас прокурор додає, що земельна ділянка наразі зареєстрована на праві власності за Тягинською сільською радою, проте в силу закону вона не може перебувати у комунальній власності, тому права держави на реалізацію усіх правомочностей щодо земельної ділянки, а саме користування і розпорядження нею встановлені законом та підлягають захисту шляхом усунення перешкод у здійсненні права розпорядження цією земельною ділянкою через скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав та скасування державної реєстрації прав на земельну ділянку.
Ухвалою Господарського суду Одеської області 02.01.2026 р. вказану позовну заяву Херсонської обласної прокуратури прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/5314/25, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи, при цьому підготовче засідання призначено на 30.01.2026 р. об 11:30 год.
06.01.2026 р. від Херсонської обласної державної адміністрації до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшла заява про участь у судових засіданнях у справі № 916/5314/25 в режимі відеоконференції (вх. № 372/26), відповідно до якої позивач просить суд надати можливість його представнику брати участь у підготовчому засіданні, призначеному на 30.01.2026 року об 11:30 год., та всіх наступних судових засіданнях у справі № 916/5314/25 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Господарського суду Одеської області 13.01.2026 р. задоволено заяву Херсонської обласної державної адміністрації про участь у судовому засіданні по справі № 916/5314/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку ЄСІТС (ВКЗ).
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 30.01.2026 р. відкладено підготовче засідання на 26 лютого 2026 р. о 15:30 год.
06.02.2026 р. від Херсонської обласної прокуратури до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшли додаткові пояснення у справі (вх. № 4474/26), в яких прокурор зазначає, що відповідачами у справі визначено Тягинську сільську раду та Тягинську сільську військову адміністрацію Бериславського району Херсонської області з огляду на наступне. 
Як вказує прокурор, за загальним правилом на підставі норм Закону України “Про місцеве самоврядування”, Конституції України, Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України права власника комунальних земель територіальної громади реалізуються відповідним органом місцевого самоврядування, при цьому у відносинах, в які вступає територіальна громада, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти територіальну громаду у відповідних правовідносинах. Інакше кажучи, органи місцевого самоврядування, насправді, не діють як юридичні особи, навіть якщо вони формально наділені таким статусом, а діють від імені територіальної громади. Тому наділення органів місцевого самоврядування повноваженнями діяти від імені територіальної громади, а також втрата ними таких повноважень, не залежать ані від набуття такими органами статусу юридичної особи, ані від припинення такої юридичної особи.
Разом з цим прокурор вказує, що на час розгляду цієї справи у суді в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України “Про правовий режим воєнного стану”, відповідно до ч. 3 ст. 4 якого військові адміністрації населених пунктів утворюються в межах територій територіальних громад, у яких сільські, селищні, міські ради та/або їхні виконавчі органи, та/або сільські, селищні, міські голови не здійснюють покладені на них Конституцією та законами України повноваження. 
Так, прокурор повідомляє, що Указом Президента України № 738/2022 від 27.10.2022 утворено Тягинську сільську військову адміністрацію.
Між тим прокурор додає, що постановою Верховної Ради України від 16.11.2022 № 2778-ІХ “Про здійснення начальниками військових адміністрацій населених пунктів у Херсонській області повноважень, передбачених ч. 2 ст. 10 Закону України “Про правовий режим воєнного стану” начальник Тягинської сільської військової адміністрації відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України “Про правовий режим воєнного стану” набув також повноважень відповідної сільської ради, її виконавчого органу та сільського голови.
При цьому прокурор наголошує, що спеціальним законом, який визначає правові засади функціонування, зокрема, військових адміністрацій та органів місцевого самоврядування в умовах воєнного стану, тимчасові обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, правові заходи правового режиму воєнного стану, є Закон № 389-VIII. В умовах воєнного стану можуть бути створені військові адміністрації населених пунктів, однак не є обов`язковим їх створення по всій території України. У своїй діяльності начальник військової адміністрації населеного пункту, серед іншого, керується Законом № 389-VIII. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону № 389-VIII повноваження військових адміністрацій здійснюються ними в порядку, визначеному законами України для здійснення повноважень відповідних місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. 
Тобто, як стверджує прокурор, реалізуючи повноваження органу місцевого самоврядування, начальник військової адміністрації обов`язково враховує вимоги спеціального Закону № 389-VIII. В умовах воєнного стану Закон № 389-VIII є спеціальним по відношенню до ЗК України та потребує комплексного застосування при визначенні повноважень начальника військової адміністрації з урахуванням усіх обмежень, що передбачені як ЗК України, так і Законом № 389-VIII. Окрема норма Закону № 389-VIII закріплює неприпустимість припинення повноважень органів державної влади, інших державних органів в умовах воєнного стану, яка декларує продовження виконання повноважень державних органів, які тимчасово в умовах воєнного стану виконують, зокрема, військові адміністрації.
Так, прокурор наголошує, що положеннями ч. 2 ст. 10 Закону № 389-VIIІ передбачено, що у разі утворення військової адміністрації населеного пункту (населених пунктів) Верховна Рада України за поданням Президента України може прийняти рішення про те, що у період дії воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування начальник військової адміністрації: крім повноважень, віднесених до його компетенції цим Законом, здійснює повноваження сільської, селищної, міської ради, її виконавчого комітету, сільського, селищного, міського голови. У ситуації, коли Закон № 389-VIII наділяє відповідними повноваженнями військові адміністрації населених пунктів (стаття 15 цього Закону), однак з певними обмеженнями, постановою ВРУ не можуть бути зменшені чи скасовані такі обмеження компетенції військових адміністрацій. 
Такий підхід при визначенні компетенції військових адміністрацій не суперечить ч. 1 ст. 15 Закон № 389-VIII, згідно з якою військові адміністрації у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України “Про оборону України”, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Повноваження військових адміністрацій здійснюються ними в порядку, визначеному законами України для здійснення повноважень відповідних місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Таким чином, начальник військової адміністрації позбавлений можливості реалізації прав, які виходять за межі повноважень, якими наділена військова адміністрація.
Таким чином, прокурор зазначає, що за таких обставин, враховуючи особливості регулювання правового статусу, у земельних правовідносинах щодо реалізації права комунальної власності на спірну земельну ділянку стороною, що діє від імені власника була Тягинська сільська рада до 16.11.2022, а у подальшому – Тягинська сільська військова адміністрація. При цьому, враховуючи встановлені законом окремі обмеження у сфері реалізації права власності на землю територіальної громади військовою адміністрацією, їх частина залишилась у Тягинської сільської ради, хоча наразі і не може бути реалізована в силу законодавчих обмежень. Відтак, відповідачем у спорі щодо існування та реалізації права власності територіальної громади на земельну ділянку має бути уповноважений представницький орган, що діє від імені територіальної громади. У даному випадку представництво територіальної громади реалізується спільно Тягинською сільською радою та Тягинською сільською військовою адміністрацією Бериславського району Херсонської області.
Водночас прокурор зазначає, що усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду у справах із земельних правовідносин про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним розпорядчого рішення відповідного органу, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, пункт 143).
Між тим прокурор зауважує, що наказ ГУ Держгеокадастру у Херсонській області від 27.11.2020 № 11 вичерпав свою дію виконанням (на підставі вказаного наказу земельну ділянку передано до комунальної власності та вчинено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку). Визнання цього наказу (рішення) недійсним не поновить порушене право або законний інтерес позивача. Якщо рішення про передачу землі прийнято з порушенням закону (наприклад, поза межами повноважень або з порушенням процедури), воно є “дефектним” з моменту прийняття. Тобто, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним. Крім того, оскільки рішення органу є лише службовим документом, який реалізує волю власника, то незаконність цього рішення свідчить про відсутність волі власника на відчуження майна. Отже, право власності або користування у відповідача не виникло де-юре, попри наявність запису в реєстрі
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.02.2026 р. продовжено строк підготовчого провадження у справі № 916/5314/25 на тридцять днів та відкладено підготовче засідання на 24 березня 2026 р. об 11:00 год.
04.03.2026 р. від Херсонської обласної державної адміністрації до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшло клопотання про заміну представника (вх. № 7704/26), відповідно до якого позивач просить суд здійснити заміну представника Херсонської обласної державної адміністрації з Макаренко М.В. на Яців К.І.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.03.2026 р. закрито підготовче провадження у справі № 916/5314/25 та призначено справу до судового розгляду по суті у засіданні суду на 23 квітня 2026 р. о 10:30 год.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.04.2026 р. відкладено розгляд справи на 08 травня 2026 р. об 11:00 год.
08.05.2026 року від Херсонської обласної прокуратури до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшло клопотання про поновлення строку на подання доказів та долучення доказів до матеріалів справи (вх. № 16030/26), відповідно до якого прокурор просить суд поновити строк для подання доказів та приєднати до матеріалів справи № 916/5314/25 лист Південного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 19.02.2026 № 01-11/214.
Розглянувши вказане клопотання про долучення доказів від 08.05.2026 р., судом відмовлено у його задоволенні, оскільки вже відбувається розгляд справи по суті, крім того, прокурором не зазначено в першій заяві по суті, а саме у позовній заяві, про намір надати до суду відповідний доказ, про що зазначено у протоколі судового засідання від 08.05.2026 р. 
Відповідач-1 - Тягинська сільська військова адміністрація Бериславського району Херсонської області відзив на позов у встановлений судом строк не надав, також відповідач в засідання суду не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи відповідач повідомлявся судом належним чином шляхом направлення ухвал суду до електронного кабінету Тягинської сільської військової адміністрації Бериславського району Херсонської області, в порядку ч.ч. 5, 7 ст. 6 ГПК України, про що свідчать наявні в матеріалах справи довідки про доставку електронного документу за вих. № 916/5314/25/314/26 від 05.01.2026, за вих. № 916/5314/25/9726/26 від 11.02.2026, за вих. № 916/5314/25/19165/26 від 18.03.2026, за вих. № 916/5314/25/26819/26 від 17.04.2026 та за вих. № 916/5314/25/28603/26 від 24.04.2026.
Також відповідач-2 - Тягинська сільська рада відзив на позов у встановлений судом строк не надав, також відповідач в засідання суду не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи відповідач повідомлявся судом належним чином шляхом направлення ухвал суду до електронного кабінету Тягинської сільської ради, в порядку ч.ч. 5, 7 ст. 6 ГПК України, про що свідчать наявні в матеріалах справи довідки про доставку електронного документу за вих. № 916/5314/25/313/26 від 05.01.2026, за вих. № 916/5314/25/9725/26 від 11.02.2026, за вих. 916/5314/25/19166/26 від 18.03.2026, за вих. № 916/5314/25/26818/26 від 17.04.2026 та за вих. № 916/5314/25/28602/26 від 24.04.2026.
Відповідно до відомостей, наявних у КП “ДСС”, відповідач-1 - Тягинська сільська військова адміністрація Бериславського району Херсонської області та відповідач-2 - Тягинська сільська рада є користувачами ЄСІТС, зареєстровані в “Електронному суді” та мають власний “кабінет” в “Електронному суді”.
Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Відтак, в силу вищенаведених положень законодавства, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи, вважається днем вручення відповідачу відповідної ухвали суду.
З огляду на ненадання відповідачами відзиву, відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Під час розгляду справи по суті 08.05.2026 року прокурор та позивач підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні у повному обсязі.

Заслухавши пояснення прокурора та представника позивача – Херсонської обласної державної адміністрації, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.
Щодо наявності підстав у прокурора звертатися з позовом, господарський суд зазначає наступне.
Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру? здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру? наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
При цьому обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України “Про прокуратуру?, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.
Частинами 1, 3 ст. 4 ГПК України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.
Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття “інтереси держави”, визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття “інтереси держави” має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України “Про прокуратуру?.
З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).
Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18.
Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру?).
Перший “виключний випадок” передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
“Нездійснення захисту? виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
“Здійснення захисту неналежним чином? виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
“Неналежність? захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Сама по собі обставина не звернення позивача/позивачів з позовом протягом певного періоду, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом/органами своїх функцій із захисту інтересів держави.
При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.
У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.
У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) “Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві права? передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.
При цьому, на сьогодні однозначною є практика ЄСПЛ, яка відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав.
Отже, з урахуванням вище викладеного, у розумінні положень статей 73, 76, 77 ГПК України прокурор, звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.
Господарський суд звертає увагу на те, що саме лише посилання прокурора у позовній заяві на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження захисту державних інтересів, не достатньо для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абз. 2 ч. 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру? прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (відповідний висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наведено такі правові висновки:
“Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України “Про прокуратуру?, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України “Про прокуратуру?, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
Як вбачається з матеріалів справи, листом № 15/1-112ВИХ-25 від 29.11.2025 Херсонська обласна прокуратура звернулася до Херсонської обласної військової адміністрації із проханням надати інформацію стосовно обізнаності Херсонської обласної державної адміністрації про порушення законодавства при вилученні земельної ділянки державного лісового фонду у 29 кварталі Токарівського лісництва ДП “Олешківське лісомисливське господарство”, зміни її цільового призначення та подальшої передачі у комунальну власність Тягинській сільській раді, а також вжиті Херсонською обласною державною адміністрацією на цей час заходи до захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, у тому числі шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
У подальшому, як убачається з матеріалів справи, листом від 10.11.2025 року № 01-01/66-12677/0/25/23 Херсонська обласна військова адміністрація повідомила Херсонську обласну прокуратуру про те, що заходи щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, у тому числі шляхом звернення до суду з відповідним позовом, Херсонською обласною державною (військовою) адміністрацією не вживалися.
Так, на виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру? Херсонською обласною прокуратурою відповідним листом за № 15/1-7791ВИХ-25 від 11.12.2025 року повідомлено Херсонську обласну військову адміністрацію про пред`явлення позову в інтересах держави в особі Херсонської обласної військової адміністрації (Херсонської обласної державної адміністрації) до Тягинської сільської військової адміністрації Бериславського району, Тягинської сільської ради про скасування державної реєстрації та припинення прав на майно.
Відтак, державна реєстрація права комунальної власності Тягинською сільською радою на земельну ділянку, яка частково належить до лісового фонду, без згоди уповноваженого органу влади на вилучення цієї ділянки із земель лісового фонду та віднесення її до земель сільськогосподарського призначення, а також не звернення Херсонською обласною державною адміністрацією до суду із відповідним позовом щодо повернення земель лісового фонду земель державної власності стало підставою для звернення прокурора до суду із позовом по даній справі.
З огляду на зазначене, господарський суд доходить висновку про наявність підстав представництва прокурором інтересів держави у даній справі та дотримання ним вимог ст. 23 Закону України “Про прокуратуру?.
Щодо суті позовних вимог господарський суд зазначає наступне.
Згідно з інформацією з Державного земельного кадастру 10.04.2015 внесено відомості до ДЗК про формування земельної ділянки державної форми власності сільськогосподарського призначення з кадастровим номером: 6520687100:02:060:0001, площею 21,1408 га.
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області № 11 від 27.11.2020 вирішено передати Тягинській сільській раді Тягинської територіальної громади Бериславського району Херсонської області у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 4417,2759 га. Згідно з переліком, у якому зазначені кадастрові номери земельних ділянок, їх місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельні ділянки, обмеження у їх використання, що додається. 
При цьому у п. 2 наказу визначено, що право власності на земельні ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”.
Так, відповідно до акту приймання-передачі від 08.12.2020 року (а.с. 31) Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Херсонській області передало із державної власності, а Тягинська сільська рада Тягинської територіальної громади Бериславського району Херсонської області прийняла у комунальну власність земельні ділянки згідно з додатком. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, вказаний акт разом із наказом від 27.11.2020 є підставою для державної реєстрації права на вказані у додатку земельні ділянки комунальної власності Тягинської сільської ради Тягинської територіальної громади Бериславського району Херсонської області. 
Як встановлено судом, на підставі акту приймання-передачі та наказу № 11 від 27.11.2020 Тягинській сільській раді згідно з переліком (а.с. 24-38) передана, зокрема, і ділянка площею 21,1408 га з кадастровим номером: 6520687100:02:060:0001 (п. 68 переліку).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна (довідка № 448559748 від 21.10.2025) 14.12.2021 зареєстровано право власності Тягинської сільської ради на земельну ділянку площею 21,1408 га, кадастровий номер: 6520687100:02:060:0001, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2536709565020. Підстава внесення запису: рішення державного реєстратора Милівської сільської ради Бериславського району Херсонської області Ковша М.В.; індексний номер: 62357787 від 16.12.2021; документи, подані для державної реєстрації: Земельний кодекс України, серія та номер: 2768-ІІІ, виданий 25.10.2001, видавник: Верховна Рада України. 
04.11.2025 року Херсонська обласна прокуратура звернулася до Державного підприємства “Українська державна лісовпорядна експедиція” з листом за № 15/1-147ВИХ-25, в якому прохала надати інформацію, чи перебуває та з якого часу у постійному користуванні у ДП “Олешківське лісомисливське господарство” земельна ділянка з кадастровим номером: 6520687100:02:060:0001 або її частина (за кварталами, виділами); на якій підставі (із зазначенням документів) та коли саме вказана ділянка або її частина була віднесена (включена) до земель лісогосподарського призначення та облікована за цією категорією, а також надати копії планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування (планшетів), на яких відображено межі земельної ділянки повністю або частково у межах земель лісового фонду.
Листом № 04/1706-25 від 10.11.2025 р. Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання ВО “Укрдержліспроект” Державного агентства лісових ресурсів України надало фрагменти картографічних матеріалів з нанесеними межами кварталу 29 Токарівського лісництва ДП “Херсонське ЛМГ” за матеріалами лісовпорядкування 2015 року та межами земельної ділянки за вказаним кадастровим номером, вказавши, що інформація про підстави віднесення вказаної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення у ВО “Укрдержліспроект” відсутня. 
До листа також додано фрагмент картографічних матеріалів з нанесеними межами кварталу 29 Токарівського лісництва ДП “Херсонське ЛМГ” за матеріалами лісовпорядкування 2015 року та межею земельної ділянки згідно з наданими координатами та кадастровим номером, де під № 1 значиться земельна ділянка з кадастровим номером: 6520687100:02:060:0001. 
Як вбачається із вказаного фрагменту картографічних матеріалів, земельна ділянка з кадастровим номером: 6520687100:02:060:0001, площею 21,1408 га, що значиться під № 1, частково накладається на виділи № 52 та 53 кварталу № 29 Токарівського лісництва ДП “Херсонське лісове господарство”, що на даний час приєднано до ДП “Олешківське лісомисливське господарство”. Водночас більша частина вказаної земельної ділянки не перебуває в межах земель лісогосподарського призначення. 
Також листом від 29.10.2025 року за вих. № 15/1-112ВИХ-25 Херсонська обласна прокуратура звернулася до Херсонської обласної військової адміністрації з листом, в якому прохала надати наступну інформацію: чи приймались Херсонською обласною державною адміністрацією розпорядження про вилучення або припинення права постійного користування ДП “Олешківське лісомисливське господарство” земельною ділянкою у 29 кварталі Токарівського лісництва, а також щодо зміни її цільового призначення. У разі наявності таких розпоряджень прокурор просив надати належним чином засвідчені їх копії та матеріали, що стали підставою для їх прийняття; про обізнаність Херсонської обласної державної адміністрації про порушення законодавства при вилученні земельної ділянки державного лісового фонду у 29 кварталі Токарівського лісництва ДП “Олешківське лісомисливське господарство”, зміни її цільового призначення та подальшої передачі у комунальну власність Тягинській сільській раді; вжиті Херсонською обласною державною адміністрацією на цей час заходи до захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, у тому числі шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
У листі від 10.11.2025 № 01-01-66-12677/0/25/23 Херсонська обласна військова адміністрація вказала, що матеріали щодо припинення права постійного користування Державного підприємства “Олешківське лісомисливське господарство” земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення шляхом їх вилучення, у тому числі з метою зміни цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення та передачі із земель державної власності у комунальну власність Тягинської сільської територіальної громади Бериславського району Херсонської області, до Херсонської обласної державної (військової) адміністрації не надходили. Відповідні рішення не приймались. Інформація про порушення вимог чинного законодавства від землекористувача – Державного підприємства та від органу державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища – Державної екологічної інспекції Південного округу (Запорізька та Херсонська області) до Херсонської обласної державної (військової) адміністрації не надходила. Отже, Херсонська обласна державна (військова) адміністрація вказала, що не була обізнана щодо обставин, викладених у листі Херсонської обласної прокуратури. 
Відтак, судом встановлено, що частина земельної ділянки, що перебуває у власності Тягинської сільської ради, накладається на земельну ділянку лісового фонду, яка перебуває у власності позивача. 
Наразі господарський суд зазначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (ч. 1 ст. 2 ГПК України).
Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України).
Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором [пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)].
Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 68)].
Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними [постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункт 40)].
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 14 ГПК України).
Так, господарський суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
Так, господарський суд зазначає, що прокурор у поданому позові просить суд:
- скасувати рішення державного реєстратора Милівської сільської ради Бериславського району Херсонської області Ковша М.В., індексний номер рішення 62357787 від 16.12.2021 та проведену 14.12.2021 на його підставі державну реєстрацію права комунальної власності Тягинської сільської ради (код ЄДРПОУ: 04401345) на об`єкт нерухомого майна: земельну ділянку площею 21,1408 га кадастровий номер 6520687100:02:060:0001, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2536709565020;
- усунути перешкоди у здійсненні Херсонською обласною державною адміністрацією права власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення шляхом скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 21,1408 га кадастровий номер 6520687100:02:060:0001.
Як вбачається з матеріалів справи, право власності на земельну ділянку площею 21,1408 га з кадастровим номером: 6520687100:02:060:0001 зареєстровано за Тягинською сільською радою. Водночас частина земельної ділянки, яка належить Тягинській сільській раді, накладається на землі лісового фонду ДП “Олешківське лісомисливське господарство”.
Разом з тим господарський суд зауважує, що неможливо встановити, яка ж саме площа спірної земельної ділянки з кадастровим номером: 6520687100:02:060:0001 накладається на землі лісового фонду. 
Так, господарський суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 55, 56, 59), сформулювала висновки про те, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак лісових земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема, про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою. Тому, Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.
У цій же постанові (пункт 68) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями означає перехід до них права володіння цими землями, та про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями лісогосподарського призначення є неможливим.
У пункті 60 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду відступила також від висновку про те, що зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень ЗК України та ЛК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади; та що у такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.
У пункті 72 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду також сформулювала такий критерій: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункти 43, 89), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 60).
З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем.
Як установлено судом, право комунальної власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за Тягинською сільською радою.
Однією з загальних засад державної реєстрації прав є обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав (пункт 2 частини першої статті 3 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”).
Господарський суд зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах один з одним, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту (аналогічні висновки викладені у пунктах 108-110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
Як зазначалося судом, особа може витребувати належне їй майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів місцевого самоврядування або документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право власності, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном.
Натомість усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права([постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14- ц (провадження № 14-256цс18), від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).
Водночас господарським судом враховано, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц(пункт 146)).
Отже, помилковим є висновок прокурора про те, що з урахуванням того, що уповноваженим органом державної виконавчої влади рішення про передачу, зміну цільового призначення земельних ділянок та передачу їх у комунальну власність не приймалося, то ефективним способом захисту, спрямованим на повернення земельних ділянок, є негаторний позов. Як зазначено вище, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном. Натомість прийняття чи неприйняття органом державної влади рішення про зміну цільового призначення земельних ділянок чи передачу їх у комунальну власність не є критерієм такого розмежування.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб (далі за текстом - ЦК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до вимог ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 Цивільного кодексу України).
Приписами ч. 2 ст. 373 Цивільного кодексу України визначено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.
Згідно з ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
За приписами ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 
Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.
Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.
Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. 387 та ст. 88 Цивільного кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц.
Власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Дана правова позиція викладена, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) від 21 листопада 2021 № 359/3373/16.
Отже, власник майна, який фактично позбавлений можливості володіти й користуватися вказаним майном в результаті його незаконного вибуття з володіння за наявності певних умов має право витребувати таке майно із чужого володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору (такий правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 916/3727/15).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.
Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у пунктах 95-99 постанови від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц.
Отже, судове рішення про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно виключно у разі, якщо право власності на це майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Даний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.04.2020 у справі № 504/2457/15-ц.
З огляду на те, що позивач як уповноважений орган згоди на вилучення земельної ділянки з кадастровим номером: 6520687100:02:060:001, як земельної ділянки лісогосподарського призначення Токарівського лісництва ДП “Херсонське лісове господарство”, яке наразі приєднане до ДП “Олешківське лісомисливське господарство”, не надавав, процедура вилучення земельної ділянки правомірно не проводилася, з огляду на що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі. Таким чином, саме вимога про витребування земельної ділянки на користь держави в особі Херсонської обласної державної адміністрації з незаконного володіння Тягинської сільської ради є належним та ефективним способом захисту.
Натомість прокурор в обґрунтування позову мотивує свої висновки, зокрема, тим, що ефективний захист порушених прав Херсонської обласної державної адміністрації лежить у площині усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою шляхом скасування рішення державного реєстратора та проведену на його підставі державну реєстрацію права комунальної власності, а також скасування у державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки.
Так, господарським судом враховано, що за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Таким чином, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав (записів до Державного реєстру прав). З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Отже, вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 152)). Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за володільцем не є необхідним для ефективного відновлення права власника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункт 100), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29)).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (пункт 87)).
Враховуючи зазначене, господарський суд наголошує, що витребування, як належний спосіб захисту у цій справі, не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 21,1408 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на землі лісогосподарського призначення.
При цьому прокурор повинен довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на землі лісогосподарського призначення. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (близькі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 р. у справі № 446/478/19).
Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні – тобто, така земельна ділянка накладається на землі лісового фонду) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України “Про Державний земельний кадастр”).
Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про привязку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститися, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).
Так, за змістом частини першої статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на землі лісогосподарського призначення та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.
Водночас господарський суд звертає увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, скасування рішення державного реєстратора та проведену на його підставі державну реєстрацію права комунальної власності та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що Тягинська сільська рада буде позбавлена права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку лісового фонду, належну Херсонській обласній державній адміністрації, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність якої надання у власність Тягинській сільській раді не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.
Крім того, варто зазначити, що віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.
Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у порядку, визначеному законодавством.
Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема, віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві комунальної власності Тягинській сільській раді та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності Херсонської обласної державної адміністрації.
Положеннями статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального (“суспільного”, “публічного”) інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення від 02.11.2004 у справі “Tregubenko v. Ukraine”, заява № 61333/00, пункт 54).
Критерій “пропорційності” передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. “Справедлива рівновага” передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе “індивідуальний і надмірний тягар”. При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном.
У пункті 71 рішення від 20.10.2011 у справі “Rysovskyy v. Ukraine” ЄСПЛ зазначив, що принцип “належного урядування”, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому “помилку” не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип “належного урядування” може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
Отже, з огляду на встановлені судом обставини, належним способом захисту порушеного права є віндикаційний позов, а саме позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається.
Водночас неналежність та неефективність заявленого позивачем способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (пункт 127), від 04.07.2023 у справі № 373/626/17 (пункт 67), від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18 (пункт 8.17), від 05.06.2024 у справі № 914/2848/22 (пункт 116)).
Таким чином, господарський суд дійшов висновку про те, що у позові Херсонської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Херсонської обласної державної адміністрації до Тягинської сільської військової адміністрації Бериславського району Херсонської області, Тягинської сільської ради про скасування рішення державного реєстратора та усунення перешкод у здійсненні права власності потрібно відмовити з огляду на неналежність обраного способу захисту.
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Згідно з положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги Херсонської обласної прокуратури не відповідають вимогам чинного законодавства та не підлягають задоволенню.
У зв`язку з тим, що рішення відбулося не на користь прокурора, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені прокурором при подачі позову, відносяться за його рахунок.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд –

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Херсонської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Херсонської обласної державної адміністрації до Тягинської сільської військової адміністрації Бериславського району Херсонської області, Тягинської сільської ради про скасування рішення державного реєстратора та усунення перешкод у здійсненні права власності відмовити. 

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складання повного судового рішення.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 14 травня 2026 р.

Суддя В.С. Петров