ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року
м. Чернівці
справа № 713/1272/25
провадження № 22-ц/822/4/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанської Н. К., Кулянди М. І.
за участю секретаря судових засідань Яреми А.-Л. С.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідачі: Берегометська селищна рада Вижницького району Чернівецької області, ОСОБА_2 
розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 червня 2025 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Кибич І. А.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області (далі - Берегометська селищна рада) та ОСОБА_2 про скасування рішення про зняття особи із задекларованого (зареєстрованого) місця проживання.
Просив суд скасувати рішення Берегометської селищної ради від 20 квітня 2023 року про зняття ОСОБА_1 із реєстраційного обліку за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 . 
20 вересня 2024 року в застосунку «Дія» довідався, про те, що 20 вересня 2024 року його було знято із зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , незважаючи на те, що ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2024 року по цивільній справі № 713/3200/23 задоволено клопотання позивача про виконання судових рішень, а саме зупинено виконання рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 травня 2024 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку, з метою усунення необхідності вирішення у майбутньому процесуального питання повороту виконання рішення в разі його скасування.
Його знято із задекларованого/зареєстрованого місця проживання за заявою ОСОБА_2 . 
Вважає, що реєстраційні дії про зняття його із зареєстрованого місця проживання проведені із порушенням вимог, встановлених законом, є безпідставними та незаконними, оскільки Берегометська селищна рада не вправі приймати рішення про зняття його із зареєстрованого місця проживання, оскільки цим рішенням він був позбавлений права користування житлом, яке підтверджено судовим рішенням Верховного Суду.
Посилається на те, що право власника знімати із зареєстрованого місця проживання інших осіб не є абсолютним і не може порушувати права осіб, що на законних підставах проживають у спірному житлі. А тривале проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Берегометської селищної ради та ОСОБА_2 про скасування рішення про зняття особи із задекларованого (зареєстрованого) місця проживання відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із того, що на момент зняття позивача із зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 була власником спірного житлового будинку, а тому відповідно до пункту 2 частини першої статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» мала право звернутися із такою заявою. 
Суд встановив, що Берегометська селищна рада здійснила реєстраційну дію на підставі заяви власника житла та поданих документів, у зв`язку з чим діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законом.
Крім того, суд зазначив, що належним відповідачем у спорі про скасування реєстраційної дії є особа, за заявою якої позивача було знято з реєстрації місця проживання, тоді як Берегометська селищна рада не є належним відповідачем у такому спорі. З огляду на це суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , посилається на те, що суд першої інстанції не врахував ухвалу Верховного Суду від 19 вересня 2024 року у справі № 713/3200/23, якою було зупинено виконання рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 травня 2024 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку. На думку апелянта, зняття його з реєстрації місця проживання під час дії такої заборони є незаконним.
Вказує, що тривалий час проживає у спірному житловому будинку, а тому це житло підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Посилаючись на практику ЄСПЛ, вважає, що зняття його з реєстрації є втручанням у право на повагу до житла.
Крім того, ОСОБА_1 не погоджується з висновком суду про неналежність Берегометської селищної ради як відповідача та вважає його безпідставним.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Вказує, що на момент зняття ОСОБА_1 із зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 була власником спірного житлового будинку. Зупинення ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2024 року виконання рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 травня 2024 року у справі № 713/3200/23 не впливало на її право володіння, користування та розпорядження майном, а тому не позбавляло права звернутися із заявою про зняття позивача з реєстрації місця проживання.
Зазначає, що право власності ОСОБА_2 на спірне майно підтверджене постановою Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 713/431/22, якою відмовлено у задоволенні вимог про визнання недійсними довіреності та договорів купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки.
Вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що зняття позивача з реєстрації здійснено відповідно до вимог Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» на підставі заяви власника житла та поданих ним документів.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади від 23 квітня 2025 року № 2025/005252007 ОСОБА_1 протягом 04 жовтня 2023 року по 20 вересня 2024 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 6).
23 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Берегометської селищної ради із проханням поновити його реєстрацію за зазначеною адресою (а. с . 7).
Листом від 30 вересня 2024 року № 1239 Берегометська селищна рада повідомила ОСОБА_1 , що відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку із зверненням ОСОБА_2 20 вересня 2024 року із заявою про зняття позивача з реєстрації місця проживання органом реєстрації того ж дня було вчинено відповідну реєстраційну дію. Посилання ОСОБА_1 на ухвалу Верховного Суду від 19 вересня 2024 року у справі № 713/3200/23 не впливає на правомірність вчиненої реєстраційної дії, оскільки така ухвала не надходила до селищної ради для виконання (а. с. 11-12).
Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 08 серпня 2022 року у справі № 713/431/22 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 задоволено.
Визнано недійсною довіреність, посвідчену 30 грудня 2020 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Войціховським А. В., зареєстровану в реєстрі за № 3833, № 3834.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , в інтересах якої діяла ОСОБА_6 , посвідчений 31 грудня 2020 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Войціховським А. В., зареєстрований в реєстрі за № 3839.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0, 15 га, кадастровий номер земельної ділянки 732055300:01:003:1391, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , в інтересах якої діяла ОСОБА_6 , посвідчений 31 грудня 2020 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Войціховським А. В., зареєстрований в реєстрі за № 3841.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 09 листопада 2022 року рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 08 серпня 2022 року в частині задоволення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання недійсними довіреності та договорів купівлі-продажу скасовано. В задоволені позову в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 713/431/22 рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 20 січня 2022 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 09 листопада 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.
Як встановлено судами у справі № 713/431/22 ОСОБА_5 на праві власності належав будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка площею 0,1500 га, кадастровий номер 732055300:01:003:1391, яка знаходилась в смт Берегомет Вижницького району Чернівецької області.
31 грудня 2020 року ОСОБА_5 , від імені якої за довіреністю діяла ОСОБА_6 , та ОСОБА_2 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_2 житловий будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .
Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 травня 2024 року у справі № 713/3200/23, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 серпня 2024 року та постановою Верховного Суду від 21 квітня 2026 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено.
Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , 
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними довіреності та договорів купівлі-продажу відмовлено.
Як встановлено судами у справі № 713/3200/23 15 грудня 2022 року ОСОБА_5 на підставі договорів дарування відчужила зазначені житловий будинок і земельну ділянку на користь свого сина ОСОБА_1 .
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону, з огляду на наступне.
Щодо вирішення позову ОСОБА_1 пред`явленого до ОСОБА_2 .
Як вбачається з мотивувальної частини оскарженого рішення відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , суд виходив із того, що відповідачка є власником житлового будинку, а тому зняття позивача із зареєстрованого місця проживання, з урахуванням відсутності між ними будь-яких домовленостей щодо користування цим майном та правових підстав проживати у будинку, відбулося у законний спосіб.
Спірні у цій справі правовідносини виникли між позивачем, за яким право власності на житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , було зареєстровано на підставі договору дарування від 15 грудня 2022 року, та законним власником цього житлового будинку ОСОБА_2 , що підтверджено судовими рішеннями, які набрали законної сили, у справах № 713/431/22 та № 713/3200/23.
Разом з цим судом першої інстанції не надано оцінки пропорційності втручання у право ОСОБА_1 на житло, вселення у яке відбулося у період хоча й незаконного володіння, проте за наявності відповідного титулу володільця майна.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Оскільки позивач оскаржує рішення про зняття його із зареєстрованого місця проживання, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до наявності у нього права на користування житловим будинком, оскільки реєстрація місця проживання є похідною від такого права та сама по собі не створює права користування житловим приміщенням.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Статтею 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom).
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме – від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а отже наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави у право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання – пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа – добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися у судовому порядку.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено положеннями статей 401-406 ЦК України.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оцінюючи пропорційність втручання у право позивача на житло, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 зареєстрував місце проживання у спірному житловому будинку в період наявності спору щодо власника цього майна.
Так, право власності ОСОБА_2 на спірний житловий будинок виникло ще 31 грудня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу, дійсність якого остаточно підтверджена постановою Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 713/431/22.
Водночас ОСОБА_1 набув спірний житловий будинок у володіння на підставі договору дарування від 15 грудня 2022 року та здійснив реєстрацію свого місця проживання лише з 04 жовтня 2023 року, тобто після того, як Верховний Суд підтвердив правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на це майно.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2026 року у справі № 713/1153/23, посилаючись на пункт 52 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 2018 року у справі «Саган проти України» (заява № 60010/08), зазначила, що поняття «житло» у розумінні статті 8 Конвенції не обмежується законно займаним або створеним житлом, а питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», залежить від фактичних обставин, а саме від існування достатнього та тривалого зв`язку особи із відповідним місцем. 
При цьому матеріали справи не містять доказів того, що до набуття ОСОБА_2 права власності у позивача виникло самостійне право користування спірним житлом, яке не припинилося після переходу права власності до відповідачки, або що між ним та новим власником виникли правовідносини, які б надавали йому таке право. Також не встановлено судами обставин, які б свідчили про виникнення у позивача такого ступеня зв`язку зі спірним житлом, який би переважав право законного власника на володіння, користування та розпорядження належним їй майном.
На момент вчинення оскаржуваної реєстраційної дії ОСОБА_2 була власником спірного житлового будинку та відповідно до пункту 2 частини першої статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» мала право звернутися із заявою про зняття позивача із зареєстрованого місця проживання.
З урахуванням фактичних обставин цієї справи зняття ОСОБА_1 із зареєстрованого місця проживання за заявою ОСОБА_2 як власника житлового будинку ґрунтувалося на законній підставі, переслідувало легітимну мету та було пропорційним. І саме з цих підстав слід було відмовити в позові ОСОБА_1 пред`явленому до ОСОБА_2 .
На зазначене вище суд першої інстанції уваги не звернув, не надав належної правової оцінки зняттю позивача із зареєстрованого місця проживання на предмет його відповідності вищенаведеним критеріям, в зв`язку з чим підлягає зміні мотивувальна частина оскарженого рішення.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо незаконності зняття його із зареєстрованого місця проживання у зв`язку з зупиненням виконання рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 травня 2024 року ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2024 року у справі № 713/3200/23.
Відповідно до частини першої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
Як вбачається зі змісту ухвали Верховного Суду від 19 вересня 2024 року у справі № 713/3200/23, виконання рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 травня 2024 року було зупинено «з метою усунення необхідності вирішення у майбутньому процесуального питання повороту виконання рішення в разі можливого його скасування».
Отже, зазначена ухвала стосувалася виключно виконання рішення про витребування спірного житлового будинку та земельної ділянки та не містила висновків щодо наявності чи відсутності у ОСОБА_1 права користування спірним житлом, не поновлювала його реєстрацію місця проживання та не встановлювала заборони власнику майна здійснювати належні йому правомочності.
У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 лютого 2026 року у справі № 713/1153/23 зазначено, що «парламентом в Законі України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» розмежовано випадки за яких відбувається зняття з реєстрації місця проживання особи-невласника житла на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення та коли лише за заявою власника житла».
Також Верховний Суд вказав, що «законодавець не мав наміру дозволити власнику житла, за допомогою зняття з реєстрації місця проживання особи-невласника житла, «обходити» судове рішення, що набрало законної сили, в якому встановлено наявність в особи права на житло (зокрема, сервітуту) та/або відмовлено у виселенні особи-невласника житла чи припинення її права». У зв`язку з цим Верховний Суд дійшов висновку, що «судове рішення, що набрало законної сили, в якому встановлено наявність в особи права на житло (зокрема, сервітуту) та/або відмовлено у виселенні особи-невласника житла чи припинення її права, унеможливлює здійснення реєстраційної дії за заявою власника житла».
На відміну від справи № 713/1153/23, яка переглядалася Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, у цій справі судами не встановлено обставин наявності спору, за наслідком вирішення якого у судовому порядку підтверджено право позивача на проживання у житловому будинку, який належить відповідачці, або ж відмовлено у виселенні позивача з цього житла.
З урахуванням наведеного обставина зупинення виконання рішення про витребування майна не свідчить про наявність у позивача права користування спірним житлом та не може бути підставою для висновку про незаконність його зняття із зареєстрованого місця проживання.
Щодо вирішення позову ОСОБА_1 пред`явленого до Берегометської селищної ради
Відповідно до статті 50 ЦПК України Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.
Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Позов у цій справі ОСОБА_1 пред`явив до двох відповідачів ОСОБА_2 та Берегометської селищної ради.
За правилом частини першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до частини першої статті 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.
За змістом частин першої, другої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
За принципом диспозитивності визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача, а суд у цивільному судочинстві не вправі з власної ініціативи залучати іншого відповідача / співвідповідача до участі у справі.
Водночас установлення належності відповідачів є обов`язком суду, який той виконує під час розгляду справи, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (тобто ex officio), та має ґрунтуватися передусім на аналізі природи спірних правовідносин і позовних вимог.
Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор) та яка звернулася до суду з відповідним позовом, а відповідачем – особа, яка, за твердженням позивача, повинна виконати зобов`язання (боржник). Схожі висновки Велика Палата Верховного Суду викладала у пунктах 46, 47, 76 постанови від 18 грудня 2024 року у справі № 907/825/22.
Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 686/20282/21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Схожі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (пункт 27) та від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (підпункт 33.2).
Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріальних правовідносин, тобто особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 39 постанови від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 та пункті 8.10 постанови від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20).
Задля остаточного вирішення спору і захисту порушеного права за результатами судового розгляду справи сторонами в судовому процесі мають бути саме сторони у спірних матеріальних правовідносинах, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Схожий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у пункті 80 постанови від 18 грудня 2024 року у справі № 907/825/22.
За усталеним висновком Верховного Суду, звернення з позовом до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц відповідно, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20, від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20).
У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 133/2267/18 (провадження № 61-20137св19) вказано, що підставою для виділення майнових паїв у натурі чи отримання їх вартості окремими особами є заяви власників майнових паїв про виділення їхнього майна в натурі. Такі заяви розглядають збори співвласників майнових паїв, які приймають відповідні рішення, що оформляються протоколом зборів співвласників. Отже, питання щодо виділення майнового паю в натурі, способу такого виділення, визначення конкретного майна, яке передається власнику майнового паю, відноситься до виключної компетенції зборів співвласників.
Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 489/3691/20 зазначив, що спір про визнання незаконним та скасування реєстраційного запису або рішення державного реєстратора про зняття особи з реєстрації місця може розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на житло іншою особою. Належним відповідачем у такому спорі є особа, за заявою якого позивача було знято з реєстрації місця проживання в житловому приміщенні та його власник на момент розгляду справи, за рахунок якого можливо задовольнити таку позовну вимогу. Органи реєстрації, що забезпечують формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи, або його посадові особі, не можуть виступати належними відповідачами у такому спорі. 
Згідно з вимогами пункту другого частини першої статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності.
Відповідно до листа Берегометської селищної ради від 30 вересня 2024 року № 1239 ОСОБА_2 на момент звернення із заявою про зняття ОСОБА_1 із зареєстрованого місця проживання була власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджувалося відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Спірні правовідносини виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо наявності у позивача права користування спірним житловим будинком та похідного від нього права на реєстрацію місця проживання.
Берегометська селищна рада під час вчинення оскаржуваної реєстраційної дії діяла як суб`єкт, на який законом покладено функції щодо ведення реєстру територіальної громади та здійснення відповідних реєстраційних дій, тоді як підставою для зняття позивача із зареєстрованого місця проживання була заява власника житла ОСОБА_2 .
Оскільки оскаржувана реєстраційна дія була вчинена Берегометською селищною радою на підставі заяви ОСОБА_2 як власника житла, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Берегометська селищна рада не є належним відповідачем у цьому спорі. Доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з пунктом другим частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 23 червня 2025 року частково ухвалено з порушення норм процесуального права, а тому слід змінити мотивувальну частину рішення про відмову в позові ОСОБА_1 пред`явленого до ОСОБА_2 , виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині оскаржене рішення слід залишити без змін.
Щодо розподілу судових витрат за наслідками розгляду справи у суді апеляційної інстанції
З огляду на висновок Чернівецького апеляційного суду про зміну мотивувальної частини рішення суду першої інстанції із залишенням без змін висновків суду по суті спору, судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Аналогічної позиції щодо розподілу судових витрат у випадку зміни мотивувальної частини судового рішення із залишенням без змін його резолютивної частини дотримується Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 01 жовтня 2019 року у справі № 916/22721/18, від 01 жовтня 2019 року у справі № 922/2723/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 910/11212/18, від 18 лютого 2020 року у справі № 912/2730/18, 25 червня 2020 року у справі № 908/299/18, від 03 листопада 2020 року у справі № 916/3146/17.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 червня 2025 року про відмову в позові ОСОБА_1 пред`явленого до ОСОБА_2 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 19 червня 2026 року.

Суддя-доповідач     Олександр ОДИНАК
Судді:       Наталія ВИСОЧАНСЬКА
Мирослава КУЛЯНДА