Справа № 464/1775/26  Провадження № 2/450/2045/26 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2026 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Мусієвського В.Є.
при секретарі Солодовник Д.Ю. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників судового розгляду в приміщенні суду м. Пустомити цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
в с т а н о в и в: 
Представник позивача через систему «Електронний Суд» звернувся в Сихівський районний суд м. Львова з позовом, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 20.08.2025-100002192, укладеним між ОСОБА_1 та ТзОВ «Споживчий центр» 20.08.2025 року, у розмірі 24450 грн., яка складається з 10000 грн. заборгованості по тілу кредиту, 9100 грн. заборгованості по відсоткам, 500 грн. заборгованості за додатковою комісією (обслуговування кредиту) та 4850 грн. заборгованості за відсотками, нарахованими за ст. 625 ЦК України.
Мотивував позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 звернувся до ТзОВ «Споживчий центр» і уклав 20.08.2025 року кредитний договір № 20.08.2025-100002192, отримавши грошові кошти на споживчі потреби. Зауважив, що вказаний договір складений в електронному варіанті та підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису у виді одноразового ідентифікатора. Вказав, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором не виконав, частково сплативши суму боргу в загальному розмірі 5850 грн., у зв`язку із чим утворилася згадана заборгованість. Враховуючи наведене, просив позовні вимоги задовольнити. Крім цього, вказав, що орієнтований розмір судових витрат на професійну правничу допомогу становить 6000 грн. 
Ухвалою судді Сихівського районного суду м. Львова від 23.03.2026 року матеріали позовної заяви передано за підсудністю до Пустомитівського районного суду Львівської області, які надійшли 23.04.2026 року.
Ухвалою судді Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.04.2026 року відкрито провадження у справі, а розгляд такої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач повідомлявся про судовий розгляд шляхом направлення поштової кореспонденції.
У вказаний строк відповідач не надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України, без поважних причин.
У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.
Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів.
Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
В силу ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
У відповідності до ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, в тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Судом встановлено, що 20.08.2025 року ОСОБА_1 уклав з ТзОВ «Споживчий центр» кредитний договір № 20.08.2025-100002192, шляхом підписання пропозиції про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферти), заявки кредитного договору, графіку платежів, відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепту), інформаційного повідомлення та паспорту споживчого кредиту, наклавши на такі електронний підпис у виді одноразових ідентифікаторів Е618, А618, внаслідок чого отримав кредит на споживчі потреби в сумі 10000 грн. строком на 168 днів зі сплатою фіксованої процентної ставки «Стандарт» у розмірі 1 % за кожен день користування кредитними коштами, 0,5 % відсотків за процентною ставкою «Економ», одноразової комісії за надання кредиту у розмірі 500 грн. та комісії за обслуговування кредиту в сумі 500 грн., яка сплачується тричі.
Встановлено, що кредитодавець повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором № 20.08.2025-100002192 від 20.08.2025 року, що підтверджується листом ТзОВ «Універсальні платіжні рішення» № 1-1203 від 12.03.2026 року.
На підтвердження позовних вимог представником позивача подано довідку-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором № 20.08.2025-100002192 від 20.08.2025 року, відповідно до якої заборгованість відповідача за вказаним договором становить 24450 грн., яка складається з 10000 грн. заборгованості по тілу кредиту, 9100 грн. заборгованості по відсоткам, 500 грн. заборгованості за додатковою комісією (обслуговування кредиту) та 4850 грн. заборгованості за неустойкою.
Однак, суд не може в повній мірі погодитися з наданим позивачем розрахунком заборгованості, виходячи з наступного.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
Статтею 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, зобов`язання не виконані з вини відповідача.
За ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
В силу вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України установлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Відтак, нарахована представником позивача неустойка за кредитним договором № 20.08.2025-100002192 від 20.08.2025 року у розмірі 4850 грн. не підлягатиме стягненню з відповідача на користь ТзОВ «Споживчий центр».
Крім цього, у постанові ВП ВС від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 міститься правовий висновок, згідно якого банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.
Суд погоджується із наявністю у відповідача ОСОБА_1 зобов`язання зі сплати комісії в сумі 500 грн. за надання кредиту, яка передбачена умовами договору та згідно мотивів позову сплачена останнім в повному обсязі, однак не погоджується в частині наявності заборгованості за додатковими комісіями (за обслуговування кредиту) в сумі 1500 грн., яка останнім сплачена частково, а саме в сумі 1000 грн.
З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 500 грн. заборгованості за комісією з обслуговування кредиту слід відмовити, а сплачені грошові кошти в сумі 1000 грн. в якості погашення заборгованості за такою врахувати в якості сплати заборгованості за відсотками.
Таким чином, заборгованість відповідача ОСОБА_1 перед позивачем ТзОВ «Споживчий Центр» за кредитним договором № 20.08.2025-100002192 від 20.08.2025 року становитиме 18100 грн., яка складається з 10000 грн. заборгованості по тілу кредиту, 8100 грн. заборгованості за відсотками (9100 грн. – 1000 грн.), які підлягатимуть стягненню.
Верховний Суд у постанові від 12.10.2023 у справі № 308/3956/15-ц наголосив на тому, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). Суд апеляційної інстанції правомірно врахував надані банком розрахунки заборгованості та наявні матеріали кредитної справи, оскільки указані документи стосуються предмета доказування у справі.
З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що аргументи, якими представник позивача мотивував позовні вимоги, частково знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому такі слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 20.08.2025-100002192 від 20.08.2025 року в розмірі 18100 грн., яка складається з 10000 грн. заборгованості по тілу кредиту, 8100 грн. заборгованості за відсотками.
Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 279 ЦПК України, ст.ст. 3, 13, 16, 526, 527, 530, 599, 610-612, 1048-1050, 1054 ЦК України, ст.ст 3, 12 ЗУ «Про електронну комерцію»,-
у х в а л и в:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 20.08.2025-100002192 від 20.08.2025 року в розмірі 18100 грн., яка складається з 10000 грн. заборгованості по тілу кредиту, 8100 грн. заборгованості за відсотками
У задоволенні решти позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» судовий збір у розмірі 2662 грн. 40 коп.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя           Мусієвський В.Є.