№ 207/6235/25 
№ 2/207/289/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року  Південний районний суд міста Кам`янського в складі: головуючого судді Дубовика Р.Є., за участю секретаря судового засідання Єрмакової Н.П., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа: Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:

Представник позивача - адвокат Мельник Інна Олексіївна, яка діє в інтересах ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа: Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 та є власником особового рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ). Зазначена квартира є неприватизованою. Згідно зазначеного особового рахунку та довідки № 001346645 від 10.07.2025 «про склад сім`ї», виданої ТОВ «Абонент XXI» уповноваженому квартиронаймачеві ОСОБА_4 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , його сім`я складається з 5 зареєстрованих осіб: 1. квартиронаймача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації 06.09.1984; 2. сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації 06.09.1984; 3. дочки - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата реєстрації 06.09.1984; 4. онука - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата реєстрації 21.02.2011; 5. онука - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дата реєстрації 19.07.2001. Однак, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є лише зареєстрованим у зазначеній квартирі, але не проживає в ній з 2012 року по теперішній час, що підтверджується відповідним актом «про не проживання» № 254 від 11.07.2025, складеним членами комісії КП КМР «Добробут», про що свідчать та підписались сусіди. ОСОБА_3 за вказаною адресою не мешкає, не користується житлом, не зберігає в приміщенні належне йому майно, не пов`язаний з позивачем спільним побутом, не сплачує комунальні послуги, не надає кошти на утримання майна, не має з позивачем спільного бюджету, тобто не є членом сім`ї позивача в розумінні житлового законодавства України. Як зазначає представник позивача, ОСОБА_3 добровільно залишив місце своєї реєстрації і вибув за власною ініціативою на інше постійне місце проживання в іншу країну, що свідчить про відсутність у нього інтересу та потреби у вказаному житловому приміщенні. Відповідач ОСОБА_3 фактично змінив місце проживання, однак дотепер не припинив попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України.
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є лише зареєстрованим у зазначеній квартирі, але не проживає в ній з 2021 року по теперішній час, що підтверджується відповідним актом «про не проживання» № 330 від 11.09.2025, складеним членами комісії КП КМР «Добробут», про що свідчать та підписались сусіди. ОСОБА_5 ще у 2021 році виїхав за кордон (за останньою відомою інформацією до Канади), де зараз постійно проживає та працює. ОСОБА_5 за вказаною адресою не мешкає, не користується житлом, не зберігає в приміщенні належне йому майно, не пов`язаний з позивачем спільним побутом, не сплачує комунальні послуги, не надає кошти на утримання майна, не має з позивачем спільного бюджету, тобто не є членом сім`ї позивача в розумінні житлового законодавства України. ОСОБА_5 добровільно залишив місце своєї реєстрації і вибув за власною ініціативою на інше постійне місце проживання в іншу країну, що свідчить про відсутність у нього інтересу та потреби у вказаному житловому приміщенні. ОСОБА_5 фактично змінив місце проживання, однак дотепер не припинив попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України. Отже позивач, як квартиронаймач, як фактичний власник особового рахунку, здійснює виконання обов`язків щодо утримання зазначеного житлового приміщення - квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в належному стані, фактично комунальні послуги та витрати з утримання квартири оплачуються позивачем з урахуванням обох відповідачів, які є лише зареєстрованими у ній, позивач також виконує інші обов`язки, пов`язані з використанням нерухомості. Особистих речей відповідачів у зазначеній квартирі немає. Не скасована реєстрація відповідачів за колишнім місцем проживання порушує житлові права квартиронаймача-позивача, включаючи перешкоджання останнім скористатись правом на житлові пільги. При цьому позивач зазначає, що не чинить відповідачам жодних перешкод у користуванні житловим приміщенням.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Мельник І.О. та позивач ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні.
Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Стариченко М.П. позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, не визнав, пояснивши, що раніше у відповідача зі своїм батьком завжди були гарні відносини. ОСОБА_3 завжди фінансово підтримував свого батька та забезпечував його житлом, коли той тимчасово проживав та проходив лікування у м. Запоріжжі. Наявність справи про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, стала справжньою несподіванкою для відповідача, про яку останній дізнався від своєї сестри - ОСОБА_6 . Визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідне саме ОСОБА_6 для того, щоб позбавити ОСОБА_3 права на свою частку при приватизації квартири. ОСОБА_3 не є таким, що постійно не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідач, з огляду на свою роботу будівельником, був вимушений переміщуватися між різними населеними пунктами. Проте, ОСОБА_3 систематично повертався до своєї домівки, а строк його тимчасової відсутності не перевищував 6 місяців. Більше того, коли у 2024 році ОСОБА_3 тимчасово мешкав у м. Запоріжжі, його батько - ОСОБА_4 протягом приблизно 4 місяців мешкав разом із ним в орендованій ним квартирі за адресою: АДРЕСА_4 . Наголошує особливу увагу, що для ОСОБА_3 спірна квартира за адресою: АДРЕСА_3 , є єдиним постійним місцем проживання та реєстрації. Позбавлення відповідача права на проживання у згаданій квартирі завдасть останньому істотної шкоди і є очевидно непропорційним заявленій представником позивача меті - отримати житлові субсидії. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог щодо відповідача ОСОБА_3 .
Відповідач ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позову, пояснивши, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 він зареєстрований вже досить давно на законних підставах. У квартирі він не мешкає, оскільки в зв`язку з характером своєї роботи змушений був тимчасово мешкати в м. Запоріжжі в орендованій квартирі разом зі своїми двома неповнолітніми дітьми, а 17.12.2024 року змушений був виїхати з дітьми тимчасово до Німеччини, оскільки в Україні ведуться бойові дії та постійні обстріли. До 17.12.2024 року він приїзжав у квартиру в м. Кам`янському приблизно раз на пів року, перебував і жив там, вирішуючи різні свої питання, в т.ч. й у ІНФОРМАЦІЯ_6 . Крім того, він робив ремонтні роботи у квартирі по заміні сантехніки, встановленню та ремонту дверей, приладів опалення. С початком війни у березні 2022 року вони з сестрою ОСОБА_8 домовились, що він забере свого батька ОСОБА_4 до себе в Запоріжжя, а вона разом з його дитиною поїде до Польщі. У серпні 2022 року вона повернулася разом з його сином в Україну, він забрав сина з собою в Запоріжжя, а батька привіз назад в м. Кам`янське. Весь цей час батько проживав у нього, він піклувався про батька, обував, одягав, кормив його. Його батько вже стара людина, має інвалідність, часто хворіє, переніс два інсульти, погано пересувається і мислить, тому всім керує його сестра ОСОБА_9 нею у нього була розмова про його добровільну виписку з квартири, вона просила його про це, говорила про те, що квартиру треба буде приватизувати. Оскільки іншого власного житла у нього не було, він сказав сестрі, що випишеться з квартири тільки, коли у нього буде власне житло, та залишить квартиру їй. Для приватизації квартири він підготував навіть довіреність на ім`я сестри, однак до приватизації діло так і не дійшло. У 2023 році він забирав батька до себе в м. Запоріжжя і батько жив у нього приблизно протягом 9-10 місяців. У 2024 році його батько проходив лікування у Запорізькій міській лікарні, він його доглядав і лікував. Пояснив, що від квартири за адресою: АДРЕСА_2 він ніколи не відмовлявся та не покидав її назавжди, квартира є його єдиним законним житлом і у випадку приватизації квартири він має право на отримання у власність її частки. Коли він робив ремонти у квартирі, то привозив з собою деякі свої речі та інструменти. Раніше його батько та сестра ніяких претензій йому з приводу оплати комунальних послуг за квартиру не пред`являли, а коли він питав у сестри, чи потрібні від нього якісь кошти для цього, то вона завжди відповідала, що їй нічого не треба, що вона сама все оплатить. Не зважаючи на це, він у грудні 2025 року сам добровільно погасив частину боргу, який виник за опалення у квартирі, сума склала 2500 грн. Просив у задоволенні позовних вимог щодо себе відмовити. 
Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, явку свого представника не забезпечив, відзиву на позов або заперечень проти позову суду не надав, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Представник третьої особи - Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона є дочкою позивача ОСОБА_4 та сестрою відповідача ОСОБА_3 . Відносини між нею та братом були нормальні, але зараз вони не спілкуються. Пояснила, що ОСОБА_3 не проживав у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 постійно з 2013 року, оскільки вів неблагополучний спосіб життя і вони посварилися тоді з батьком і з сестрою ОСОБА_8 не приїзжав у квартиру раз на півроку і не проживав у квартирі, ніякого ремонту у квартирі він не робив сам і за свої кошти. ОСОБА_9 оплачувала всі його послуги, коли просила про допомогу. ОСОБА_9 сама оплачує всі комунальні послуги по квартирі, однак коштів не вистачає і вона хотіла оформити субсидію, однак не змогла через ОСОБА_11 , який за квартиру ніколи не платив і не платить. Пояснила, що ОСОБА_11 обманув ОСОБА_12 , оскільки обіцяв виписатися з квартири, але не зробив цього. Дійсно, з березня по серпень 2022 року ОСОБА_9 виїжджала до Польщі разом із сином ОСОБА_11 , а батько в цей час жив у ОСОБА_11 в м. Запоріжжі, так вони тоді домовилися. Про лікування батька в лікарні м. Запоріжжя їй відомо, однак на його лікування вони з ОСОБА_8 скидувались грошима, а чи платив за лікування батька ОСОБА_11 , їй не відомо. 
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснив, що він не бачив ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 вже досить давно. У квартирі мешкають ОСОБА_9 разом зі своїм батьком ОСОБА_4 та сином. Раніше у квартирі також жив старший син ОСОБА_6 - ОСОБА_14 , однак зараз він там не проживає, оскільки 2-3 роки тому виїхав за кордон і більше не повертався, виїхав він з власної волі. Всі витрати по квартирі несе ОСОБА_9 , її батько ніколи на неї не скаржився і нічого поганого за неї не говорив. Свідкові відомо, що ОСОБА_4 якийсь період на початку війни не проживав у своїй квартирі, що виїжджав чи то до ОСОБА_11 , чи то в лікарню, точно не знає. ОСОБА_15 допомагав свідкові з ремонтом каналізації у його квартирі, а також відомо, що ОСОБА_11 робив ремонт і в квартирі батька. ОСОБА_11 приїжджав у квартиру періодично, однак постійно у квартирі не проживав. ОСОБА_9 також була відсутня у квартирі певний період уже під час війни, однак останні 2-3 роки мешкає там постійно.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 з 1984 року, зараз у квартирі, крім неї, мешкають її батько - ОСОБА_4 та її менший син. Її старший син - ОСОБА_5 не мешкає у квартирі з 2021 року, він виїхав за кордон і постійно мешкає там. ОСОБА_16 не мешкає у квартирі з 2012 року, відносини між ними спочатку були нормальними, однак потім зіпсувались і вони припинили спілкування. Раніше він викрадав у них речі, вживав наркотики, був засуджений до умовного строку покарання. У 2019 році ОСОБА_11 запросив їх на своє весілля і відносини між ними налагодились. Інколи він допомагав їй з ремонтом квартири, міняв каналізацію, однак усі витрати по ремонту несла вона особисто. ОСОБА_3 ніякої участі в утриманні та обслуговуванні спірної квартири не приймає взагалі, все оплачує вона особисто. Останні раз вона бачила ОСОБА_11 приблизно 2 роки тому, він привозив дітей з м. Запоріжжя, щоб оформити потрібні документи в Кам`янському ТЦК, в той час він з дітьми жили у неї. Батько - ОСОБА_4 є інвалідом, переніс 2 інсульти, часто хворіє, потребує постійного догляду. В березні 2022 року вона разом зі своїм сином та сином ОСОБА_11 виїжджала до Польщі, а ОСОБА_11 забирав батька до себе в Запоріжжя, пославшись на те, що через роботу там він не може залишатись у Кам`янському. Коли вона приблизно у жовтні 2022 року повернулась з Польщі, ОСОБА_11 привіз батька в м. Кам`янське, а свого сина забрав у Запоріжжя, де він разом з дітьми жив в орендованій квартирі. Також пояснила, що у 2023 році батько також жив у ОСОБА_11 в м. Запоріжжі протягом приблизно 10 місяців. Підтвердила, що у неї з ОСОБА_11 була розмова по поводу його виписки з квартири, він пообіцяв, однак потім цього не зробив. Їй та батькові важко оплачувати всі комунальні послуги за квартиру, а оформити субсидію вона не може через ОСОБА_11 , оскільки він працює неофіційно та не може надати відповідну довідку. Раніше вона не повідомляла ОСОБА_11 про грошові кошти, які належать до оплати за квартиру особисто з нього. Довіреність на приватизацію квартири від ОСОБА_11 вона не отримувала, оскільки вона не є основним квартиронаймачем, однак їй показувала довіреність сестра ОСОБА_17 .
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснила, що сім`ю ОСОБА_19 вона знає з 2007 року, їхні будинки розташовані один проти одного по сусідству. Їй відомо, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 мешкає ОСОБА_9 , її батько та менший син ОСОБА_20 . ОСОБА_16 там не мешкає, вона з ним особисто не знайома і ніколи у квартирі з 2023 року не бачила. Їй відомо зі слів ОСОБА_6 , яка доводиться їй кумою, що старший син ОСОБА_21 виїхав за кордон, а ОСОБА_16 мешкає у м. Запоріжжі. Чи приймають ОСОБА_14 і ОСОБА_11 участь в оплаті комунальних послуг за квартиру, їй особисто не відомо. 

Вислухавши пояснення позивача, його представника, відповідача ОСОБА_3 , його представника, допитавши свідків, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд дійшов до наступного:
Судом встановлено, що згідно з довідкою про склад сім`ї № 001346645 від 10.07.2025, виданої ТОВ «Абонент XXI» уповноваженому квартиронаймачеві ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , його сім`я складається з 5 зареєстрованих осіб: 1. квартиронаймача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації 06.09.1984; 2. сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації 06.09.1984; 3. дочки - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата реєстрації 06.09.1984; 4. онука - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата реєстрації 21.02.2011; 5. онука - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дата реєстрації 19.07.2001 (т.1 а.с12). 
Зазначена квартира не приватизована.

Право на житло є одним із конституційних прав людини, як визначено у ст. 47 Конституції України.
Положеннями ч.3 ст.41 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно зі статтею 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.
Право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі) та на законі.
Статтею 71 ЖК України врегульовано збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.
Частинами 1,2 ст.71 ЖК України встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до законодавства України може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.
У пункті 10 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Згідно зі ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.
В силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16 зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі № 279/4963/17.
При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.

Як вбачається з матеріалів справи, Комунальним підприємством Кам`янської міської ради "Добробут" складено акт № 330 від 11.09.2025 «про непроживання», який свідчить про те, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є лише зареєстрованим у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , але не проживає в ній з 2021 року по теперішній час, про що свідчать та підписують сусіди (т.1 а.с.14).
Також, в матеріалах справи наявний акт «про непроживання» № 254 від 11.07.2025, складений членами комісії КП КМР «Добробут», щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , але не проживає в ній з 2012 року по теперішній час, про що свідчать та підписались сусіди (т.1 а.с.13).
З пояснень відповідача ОСОБА_3 йдеться про те, що він заперечує проти задоволення позову щодо визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_2 . У квартирі він не мешкає, оскільки в зв`язку з характером своєї роботи змушений був тимчасово мешкати в м. Запоріжжі в орендованій квартирі разом зі своїми двома неповнолітніми дітьми, а 17.12.2024 року змушений був виїхати з дітьми тимчасово до Німеччини, оскільки в Україні ведуться бойові дії та постійні обстріли. До 17.12.2024 року він приїзжав у квартиру в м. Кам`янському, приблизно раз на пів року, перебував і жив там, вирішуючи різні свої питання, в т.ч. й у Кам`янському ТЦК. Також він робив ремонтні роботи у квартирі по заміні сантехніки, встановленню та ремонту дверей, приладів опалення. С початком війни у березні 2022 року ОСОБА_3 забирав свого батька ОСОБА_4 до себе в м. Запоріжжя та останній декілька місяців проживав у нього в орендованій квартирі. У 2023 році ОСОБА_3 також забирав батька ОСОБА_4 до себе в м. Запоріжжя і батько жив у нього приблизно протягом 9-10 місяців. У 2024 році його батько проходив лікування у Запорізькій міській лікарні, а ОСОБА_3 його доглядав і лікував. Від квартири за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_3 ніколи не відмовлявся та не покидав її назавжди, квартира є його єдиним законним житлом і у випадку приватизації квартири він має право на отримання у власність її частки. Не зважаючи на те, що раніше ані його батько ОСОБА_4 , ані його сестра ОСОБА_9 ніяких претензій йому з приводу оплати комунальних послуг за квартиру не пред`являли, він у грудні 2025 року сам добровільно погасив частину боргу, який виник за опалення у квартирі, в сумі 2500 грн. 
Вказані обставини були предметом дослідження у судовому засіданні, знайшли своє підтвердження та фактично не заперечувались іншими учасниками справи. 

Враховуючи пояснення та заперечення відповідача ОСОБА_3 проти позову, складений членами комісії КП КМР «Добробут» акт «про непроживання» № 254 від 11.07.2025 року стосовно непроживання ОСОБА_3 в квартирі не може бути тим належним доказом у розумінні статті 77 ЦПК України, який містить інформацію щодо предмета доказування, оскільки акт про непроживання особи у жилому приміщенні складається і підписується уповноваженим представником житлово-комунального підприємства, управляючої компанії, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, а висновки в ньому робляться після з`ясування таких обставин як наявність у квартирі речей відповідача, причини відсутності відповідача на час перевірки тощо.
З пояснень допитаних свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_6 та ОСОБА_18 не можливо зробити однозначний висновок про те, що відповідач ОСОБА_3 не проживав у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 без поважних причин, що він втратив інтерес до вказаної квартири та взагалі не цікавився нею. 
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 759/19579/17.
Суд вважає, що сам по собі факт непроживання відповідача ОСОБА_3 у спірній квартирі не є належною підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки підставою для задоволення таких вимог є непроживання фізичної особи понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин.
Крім того, суд вважає недоведеним факт свідомої поведінки відповідача ОСОБА_3 , яка свідчить про втрату ним інтересу до жилого приміщення - квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Судом встановлено, що з огляду на характер своєї роботи ОСОБА_3 був вимушений переміщуватися між різними населеними пунктами, зокрема, й орендувати тимчасово квартиру в м. Запоріжжі. Виїзд відповідача ОСОБА_3 за кордон, який мав місце 16.12.2024 року, та факт його перебування за межами України до теперішнього часу обумовлений поважними причинами, оскільки в Україні введений і діє режим воєнного стану, ведуться бойові дії, відбуваються постійні обстріли та руйнування інфраструктури та житла громадян, в тому числі й у м. Запоріжжі, що створює для відповідача та членів його сім`ї підвищену небезпеку.
Та обставина, що відповідач ОСОБА_3 не повною мірою бере участь в утриманні квартири за адресою: АДРЕСА_2 , не може бути самостійною підставою для задоволення позовних вимог, оскільки статті 71, 72 ЖК України, на які позивач та його представник посилались у позовній заяві, не містять такої підстави для позбавлення особи права користування житлом.
Позивач ОСОБА_4 не позбавлений права звернутися до відповідача ОСОБА_3 з вимогами про відшкодування йому частини витрат на утримання житла і сплату комунальних послуг, якщо вважає свої права порушеними.
Суд наголошує, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення, чого під час розгляду справи встановлено не було.
Крім того, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року).
У постанові від 31 березня 2021 року у справі №753/72/17 Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням- квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Що стосується відповідача ОСОБА_5 , судом встановлено, що останній з 2021 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 не мешкає без поважних причин, залишив квартиру добровільно, з власної волі, оскільки виїхав за межі України та до теперішнього часу не повертався, тобто втратив інтерес до вказаної квартири. Суд також враховує процесуальну поведінку та ставлення відповідача ОСОБА_5 до судового розгляду справи, який жодних заперечень проти позову не надав, у судове засідання не з`явився, явку свого представника не забезпечив.
За таких обставин суд вважає можливим визнати відповідача ОСОБА_5 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .
Керуючись ст.ст. 10, 13, 81, 89, 244, 259, 263-265, 268ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ), таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .
У задоволенні позову щодо визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ), таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_2 – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 26 червня 2026 року.

Суддя            Р.Є. Дубовик