Справа №461/7089/25 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року            м.Львів
Галицький районний суд м. Львова
у складі: 
головуючого судді      Радченко В.Є.
при секретарі судового засідання  Яцишин В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ), в інтересах якої діє адвокат Загородній Євгеній Олегович (адреса: 02072, м. Київ, просп. Бажана Миколи, 16, оф. 233; РНОКПП НОМЕР_2 ), до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (адреса: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11; ЄДРПОУ: 19390819), третя особа: Суворовський відділ Державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (адреса: 65072, м. Одеса, вул. Героїв Крут, 39/2; ЄДРПОУ 34906703) про стягнення безпідставно набутих коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа – Суворовський відділ державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про повернення безпідставно отриманих грошових коштів.
Позовні вимоги мотивувала тим, що на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса з неї було стягнуто грошові кошти на користь відповідача. Постановою Верховного Суду скасовано рішення Галицького районного суду м. Львова та постанову Львівського апеляційного суду у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Ідея Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., Суворовський відділ державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ТОВ «Оптіма Факторинг», про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено і визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. У зв`язку з цим, на думку позивача, правова підстава для утримання відповідачем стягнутих коштів відпала. Посилаючись на положення статті 1212 ЦК України, просила стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» 40 052 грн 38 коп. безпідставно отриманих грошових коштів, 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 1 211 грн 20 коп. судового збору.
У подальшому представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог, яку судом прийнято до розгляду. Заяву мотивовано тим, що після отримання від Суворовського відділу державної виконавчої служби інформації про фактичний розмір стягнутих та перерахованих на користь відповідача коштів встановлено, що така сума становить 45 951 грн 28 коп. У зв`язку із цим представник позивача просив стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь позивача 45 951 грн 28 коп. безпідставно отриманих грошових коштів, а в іншій частині позовні вимоги залишив без змін. 
У зв`язку з тимчасовим відстороненням судді Кітова О.В. від здійснення правосуддя, відповідно до розпорядження керівника апарату Галицького районного суду м. Львова № 22 від 23.02.2026 року справу передано на повторний автоматизований розподіл. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 23.02.2026 року головуючим суддею у справі визначено суддю Радченка В.Є. 
Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 24.02.2026 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом скерування судової повістки за адресою місця проживання, зазначеною у позовній заяві. Конверт повернувся до суду з відміткою АТ «Укрпошта» «адресат відсутній за вказаною адресою».
Представник позивача Загородній Євгеній Олегович у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином через підсистему «Електронний суд», що підтверджується довідкою про доставку електронного документа, наявною в матеріалах справи. До суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Представник відповідача Акціонерного товариства «Ідея Банк» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином через підсистему «Електронний суд», що підтверджується довідкою про доставку електронного документа, наявною в матеріалах справи. Причин неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань не подавав.
Представник третьої особи – Суворовського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином через підсистему «Електронний суд», що підтверджується довідкою про доставку електронного документа, наявною в матеріалах справи. Причин неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань не подавав.
Суд вважає, що справу можливо слухати у відсутності представника позивача та відповідача, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін.         
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.  
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.    
Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Згідно з ст. 3 ч. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.     
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 22.06.2018 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 (після зміни прізвища – ОСОБА_2 ) укладено кредитний договір № Z62.00304.004045755.
18.12.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 30976, про стягнення з ОСОБА_4 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 57 128 грн 03 коп.
На підставі зазначеного виконавчого напису відкрито виконавче провадження № 64209745, у межах якого здійснювалося примусове стягнення грошових коштів з позивача на користь АТ «Ідея Банк».
Постановою Верховного Суду у справі № 461/3407/24 скасовано рішення Галицького районного суду м. Львова та постанову Львівського апеляційного суду, ухвалено нове рішення, яким виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. від 18.12.2020 року, зареєстрований за № 30976, визнано таким, що не підлягає виконанню.
Як вбачається з постанови про закінчення виконавчого провадження № 64209745 від 12.08.2025 року, залишок нестягнутої суми за виконавчим документом становив 17 075 грн 65 коп., у зв`язку з чим позивач при зверненні до суду просила стягнути з відповідача 40 052 грн 38 коп. як безпідставно отримані грошові кошти.
У подальшому представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог, мотивовану тим, що згідно з відповіддю Суворовського відділу державної виконавчої служби від 09.09.2025 року фактично стягнута та перерахована на користь АТ «Ідея Банк» сума становить 45 951 грн 28 коп., у зв`язку з чим позивач збільшила розмір позовних вимог до зазначеної суми.
Оцінюючи доводи сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на судовий захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи інтересу.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що 22.06.2018 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № Z62.00304.004045755, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредитні кошти, а позивач прийняв на себе зобов`язання щодо їх повернення та сплати процентів.
У зв`язку з неналежним виконанням позивачем умов кредитного договору виникла заборгованість, у зв`язку з чим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. 18.12.2020 року вчинено виконавчий напис № 30976, на підставі якого відкрито виконавче провадження № 64209745.
Разом з тим, суд не погоджується з доводами позивача про безпідставність набуття АТ «Ідея Банк» грошових коштів та зазначає наступне.
Як убачається з матеріалів справи, постановою Верховного Суду від 23 липня 2024 року у справі № 461/3407/24, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 04 листопада 2024 року, виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. № 30976 від 18.12.2020 року визнано таким, що не підлягає виконанню.
Разом із тим, саме по собі визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не є безумовною підставою для застосування положень статті 1212 ЦК України.
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа також зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Із змісту наведеної норми вбачається, що зобов`язання з безпідставного збагачення виникають лише за наявності одночасно двох умов: набуття або збереження майна за рахунок іншої особи та відсутності достатньої правової підстави для такого набуття або її подальшого відпадіння.
При цьому положення глави 83 ЦК України застосовуються лише до позадоговірних правовідносин та лише у випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані спеціальними нормами цивільного законодавства.
Верховний Суд у постанові від 04.02.2021 року у справі № 638/19467/15-ц зазначив, що під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який не ґрунтується на прямій вказівці закону, іншому правовому акті чи правочині або суперечить меті правовідношення та його юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом чи правочином. При цьому набуття або збереження майна не є безпідставним, якщо воно відбулося на підставі чинного договору чи іншого правочину, навіть якщо така підстава згодом припинилася, якщо інше не встановлено законом.
З аналізу положень статті 1212 ЦК України вбачається, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою для набуття (отримання) грошових коштів. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатньої правової підстави, якщо воно набуте у спосіб, не заборонений цивільним законодавством, з метою забезпечення виконання сторонами договірних зобов`язань.
Загальною умовою застосування положень глави 83 ЦК України є відсутність між сторонами договірних правовідносин або припинення таких правовідносин без існування іншої належної правової підстави для утримання майна. Водночас, якщо спір виник з приводу виконання договору, положення статті 1212 ЦК України можуть застосовуватися лише за наявності ознак безпідставності такого виконання.
Верховний Суд у постанові від 08.09.2021 року у справі № 201/6498/20 зазначив, що зобов`язання, які виникають унаслідок безпідставного збагачення, є протилежними до зобов`язань, що виникають із правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, є належною правовою підставою для передачі майна чи сплати грошових коштів. Лише за відсутності або подальшого відпадіння такої правової підстави виникає обов`язок повернути безпідставно набуте майно.
Загальною ознакою кондикційного зобов`язання є відсутність або відпадіння у подальшому правової підстави для утримання майна особою, до якої потерпілий звертається з відповідною вимогою.
Верховний Суд також неодноразово зазначав, що договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі щодо обов`язку повернути майно потерпілому.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.05.2022 року у справі № 932/264/20, в якій зазначено, що положення статті 1212 ЦК України застосовуються лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення не може бути усунене за допомогою інших, спеціальних способів захисту цивільних прав, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень глави 83 ЦК України.
З матеріалів справи вбачається, що спірні грошові кошти були стягнуті у межах виконавчого провадження № 64209745 на виконання виконавчого напису нотаріуса, який був вчинений з метою реалізації права кредитора на примусове виконання зобов`язань, що виникли з укладеного між сторонами кредитного договору.
Отже, на момент стягнення спірних коштів правовою підставою їх отримання був саме кредитний договір, укладений між сторонами, а виконавчий напис виступав способом реалізації права кредитора на примусове виконання зобов`язання.
Сам факт подальшого визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не свідчить автоматично про безпідставність отримання кредитором коштів, стягнутих на його виконання, оскільки таке стягнення здійснювалося в межах існуючих договірних правовідносин між сторонами.
Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 06.10.2021 року у справі № 201/9570/18, відповідно до якої виконавчий напис є лише способом реалізації права кредитора на позасудовий захист свого порушеного права відповідно до статті 18 ЦК України та сам по собі не породжує цивільних прав чи обов`язків сторін, а лише підтверджує наявність у стягувача права вимоги.
Таким чином, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, саме по собі не є достатньою правовою підставою для повернення стягнутих за ним коштів у порядку статті 1212 ЦК України, оскільки таке стягнення здійснювалося на виконання зобов`язань, що виникли з кредитного договору між сторонами.
Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що станом на момент стягнення спірних коштів була відсутня заборгованість позивача за кредитним договором або що сума, яка була стягнута, не відповідала існуючим зобов`язанням позивача перед банком.
За таких обставин суд доходить висновку, що отримані відповідачем кошти не можуть вважатися безпідставно набутими у розумінні статті 1212 ЦК України, оскільки вони були отримані на підставі існуючих договірних правовідносин між сторонами.
Крім того, суд звертає увагу, що позивачем заявлено вимоги про стягнення грошових коштів саме з АТ «Ідея Банк», тоді як із матеріалів справи вбачається, що в межах виконавчого провадження не всі стягнуті кошти були перераховані Банку.
Як убачається з наданої відповідачем виписки по рахунку та інших письмових доказів, частина коштів була отримана АТ «Ідея Банк» у рахунок погашення кредитної заборгованості, тоді як інша частина була перерахована Товариству з обмеженою відповідальністю «Оптіма Факторинг» у зв`язку з відступленням права вимоги за кредитним договором.
Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що позивачу було відомо про перехід права вимоги до іншого кредитора, однак позовні вимоги в цій частині пред`явлено виключно до АТ «Ідея Банк».
За таких обставин заявлені позовні вимоги не можуть бути задоволені у заявленому розмірі також з огляду на те, що відповідач не є належним набувачем усієї спірної суми коштів.
Оцінюючи всі зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявності передбачених статтею 1212 ЦК України підстав для покладення на відповідача обов`язку щодо повернення спірних грошових коштів.
Отже, кошти були отримані відповідачем на виконання зобов`язань, що виникли з кредитного договору, а тому відсутні правові підстави вважати їх безпідставно набутими.
У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Таким чином, сам факт визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за встановлених судом обставин не свідчить про виникнення у відповідача обов`язку щодо повернення стягнутих коштів у порядку статті 1212 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу, відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 12, 13, 76–81, 89, 141, 258, 259, 263–265, 273 ЦПК України, суд, –

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_5 до Акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Суворовський відділ державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про стягнення безпідставно набутих грошових коштів – відмовити.
Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Суддя В.Є. Радченко