Справа № 344/7714/26 
Провадження № 22-ц/4808/1121/26 
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого (суддя-доповідач)  Максюти І.О., 
суддів      Баркова В.М., Василишин Л.В.
секретаря      Петріва Д.Б.,
з участю     особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідачки ОСОБА_1 , її представника адвоката Гедзика В.М., представника позивача ОСОБА_2 адвоката Іванова А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гедзика Василя Мироновича на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 22 квітня 2026 року, постановлену суддею Бородовським С.О. в м. Івано-Франківськ, в частині забезпечення позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення коштів,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст заяви
ОСОБА_2 (позивач) 21 квітня 2026 року звернувся з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (відповідачів).
Разом з позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідачів та їхні грошові кошти, які знаходяться (обліковуються) на їхніх банківських рахунках, вкладах чи на збереженні в банківських або інших фінансових установах на території України та за її межами, а також банківських рахунках, які будуть відкриті в майбутньому після вжиття заходів забезпечення позову, в межах суми позовних вимог у розмірі 3 150 204,92 грн. 
Заяву мотивовано тим, що предметом спору є стягнення заборгованості за договором доручення у загальному розмірі 3 150 204,92 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, уклавши договір доручення та видавши на ім`я Повіреної ( ОСОБА_1 ) довіреність, позивач очікував від неї передачі коштів, отриманих від покупця за продаж квартири. З цією метою також отримано згоду подружжя від дружини позивача. При цьому, позивач не отримав від повіреної визначеної за договором суми коштів, оскільки остання фактично відмовилась від взятих на себе зобов`язань щодо негайної передачі позивачу коштів, отриманих від покупця за купівлю належної позивачу квартири. У заяві про забезпечення позову позивач просив накласти арешт на грошові кошти відповідачів, які знаходяться (обліковуються) на її банківських рахунках або в інших фінансових установах на території України та за її межами, а також на майно відповідачів в межах суми основних позовних вимог у розмірі 3 150 204,92 грн., мотивуючи тим, що без вжиття цих заходів забезпечення позову виконання рішення суду може стати неможливим, адже відповідачі зловживають своїми правами і умисно вчиняють дії, спрямовані на унеможливлення виконання взятих на себе зобов`язань. Вказував, що відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належать квартира та нежитлові приміщення, а відповідачу ОСОБА_3 – придбана за Договором квартира. Вказане майно не має зареєстрованих обтяжень та може бути відчужене відповідачами у будь-який момент, що зробить виконання рішення на користь позивача утрудненим або взагалі неможливим. З огляду на час придбання повіреною нерухомого майна, нині належного їй, а саме період після укладення Договору купівлі-продажу Квартири, вказане може свідчити про використання належних Позивачу від продажу Квартири коштів на придбання зазначених активів. 
Просив забезпечити позов шляхом:
-накладення арешту на майно ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме: 1) квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 3179118126040); 2) господарське приміщення, яке розташоване за адресою АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 3185636026040); 3) господарське приміщення, яке розташоване за адресою АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 3185640826040); 4) приміщення (торгове), яке розташоване за адресою АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1376653026101); 
-накладення арешту на майно ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_2 ), а саме квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_7 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2648665626040);
-накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які знаходяться (обліковуються) на їх банківських рахунках, вкладах чи на збереженні в банківських або інших фінансових установах на території України та за її межами, а також банківських рахунках, які будуть відкриті в майбутньому після вжиття заходів забезпечення позову, 
в межах суми позовних вимог ОСОБА_2 у розмірі 3 150 204,92 грн.
Короткий зміст оскарженої ухвали суду
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22 квітня 2026 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення коштів залишено без руху та надано строк для усунення недоліків десять днів з дня отримання копії ухвали. Роз`яснено позивачу, що у випадку невиконання вимог ухвали, позовна заява вважатиметься не поданою та буде повернута.
Заяву про забезпечення позову задоволено частково.
Накладено арешт на майно ОСОБА_1 , а саме: 1) квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 3179118126040); 2) господарське приміщення, яке розташоване за адресою АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 3185636026040); 3) господарське приміщення, яке розташоване за адресою АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 3185640826040); 4) приміщення (торгове), яке розташоване за адресою АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1376653026101);
Накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_1 , які знаходяться (обліковуються) на банківських рахунках, вкладах чи на збереженні в банківських або інших фінансових установах на території України та за її межами, а також банківських рахунках, які будуть відкриті в майбутньому після вжиття заходів забезпечення позову, в межах суми позовних вимог у розмірі 3 150 204,92 грн.
В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовлено.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги 
На вказану ухвалу суду в частині забезпечення позову представник ОСОБА_1 адвокат Гедзик Василь Миронович подав апеляційну скаргу, оскільки вважає їїу вказаній частині незаконною та необґрунтованою. 
Зокрема, зазначає, що суд дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту одночасно на все нерухоме майно та грошові кошти відповідачки ОСОБА_1 , не дослідивши питання співмірності таких заходів із заявленими позовними вимогами та фактичної вартості майна, на яке накладено арешт.
Вважає, що всупереч вимогам закону та правовим висновкам Верховного Суду, суд першої інстанції не встановив дійсної вартості майна, на яке накладено арешт, та не перевірив співмірність застосованих заходів забезпечення позову із ціною заявлених позовних вимог. Так, відповідно до Звіту № 700/26 від 30.04.2026, копія якого долучена до апеляційної скарги, вартість лише одного об`єкта нерухомого майна, а саме приміщення (торгового), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_5 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1376653026101), становить 7283900 грн, що майже удвічі перевищує ціну позову у розмірі 3150204,92 грн. Отже, навіть, накладення арешту виключно на вказаний об`єкт нерухомого майна є достатнім та повністю забезпечує можливість виконання рішення суду у разі задоволення позову. Натомість, суд першої інстанції без будь-якого дослідження вартості майна додатково наклав арешт на інші об`єкти нерухомості та всі банківські рахунки і грошові кошти відповідачки, що призвело до очевидно надмірного та неспівмірного обмеження права власності. Блокування всіх банківських рахунків відповідачки істотно обмежує можливість користування власними коштами для забезпечення базових життєвих потреб та господарської діяльності. Такий захід забезпечення позову не відповідає принципу співмірності, оскільки ціна позову повністю покривається вартістю одного об`єкта 6 нерухомого майна, накладення арешту на який є достатнім способом забезпечення позовних вимог. Тому вважає, що додаткове накладення арешту на банківські рахунки є зайвим та таким, що виходить за межі необхідного для досягнення мети забезпечення позову. 
Тому вказує, що ухвала суду першої інстанції в частині задоволення заяви про забезпечення позову підлягає зміні через неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам та порушення норм процесуального права щодо співмірності заходів забезпечення, оскільки суд не дослідив вартість арештованого майна та його співвідношення із ціною позову, безпідставно застосувавши надмірні обмеження шляхом одночасного накладення арешту на декілька об`єктів нерухомості та всі банківські рахунки відповідача, а тому вказане судове рішення підлягає зміні шляхом скасування арешту, накладеного на квартиру, господарські приміщення та банківські рахунки ОСОБА_1 і залишення арешту виключно на приміщення (торгове), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1376653026101).
Просить ухвалу суду першої інстанції змінити в частині застосованих заходів забезпечення позову, виклавши абзаци резолютивної частини ухвали щодо накладення арешту в такій редакції: «Накласти арешт на приміщення (торгове), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1376653026101), загальною площею 239,9 кв м, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ».
Позиція інших учасників справи
Представник ОСОБА_2 адвокат Іванов А.О. подав відзив на апеляційну скаргу, з якою не погоджується. Зазначає, що існує невирішений спір про стягнення боргу в сумі понад 3 мільйони гривень, а відомості про наявність у відповідачів іншого майна, за рахунок якого може бути виконане рішення суду у разі задоволення позову, відсутні. Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого, на час прийняття оскарженої ухвали, висновку про наявність підстав для забезпечення позову. На час вирішення заяви про забезпечення позову у розпорядженні суду першої інстанції не було документів щодо вартості майна відповідачки, на яке накладено арешт, а тому доданий до апеляційної скарги звіт про оцінку арештованого майна, який не надавався суду першої інстанції, не може бути врахований апеляційним судом. При цьому, відповідачка не позбавлена можливості в порядку, передбаченому статтею 158 ЦПК України, подати заяву про повне або часткове скасування заходів забезпечення позову. Близькі за змістом правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24.06.2021 у справі № 295/940/20.
Вказує, що із копії Звіту про оцінку Приміщення, його виготовлено не атестованим судовим експертом, а оцінювачем, звіт не містить інформації про освіту, спеціальність, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посаду його автора. У Звіті не зазначено про те, що його автор попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Сам Звіт виконаний не атестованим судовим експертом, а звичайним суб`єктом оціночної діяльності. У самому тексті Звіту посилання на Закон України “Про судову експертизу” та Інструкцію відсутні. Тому вважає, що Звіт не може вважатися допустимим доказом вартості Приміщення. Також стверджує, що після співставлення змісту Звіту та даних відкритих джерел вбачається, що Приміщення було виставлено на продаж (копія акту огляду сторінок оголошень додаються). Про те, що Приміщення, яке було предметом оцінки за Звітом, і виставлене на продаж в Інтернет – це одне і те саме Приміщення, свідчать фотоматеріали на сайтах з продажу нерухомості і додатки до Звіту, а також дані технічного паспорта на Приміщення. При цьому ціна, за якою його продають через Інтернет, зазначена на рівні 85 000 доларів США, що в еквіваленті на сьогодні складає вдвічі менше, ніж зазначено в апеляційній скарга та у Звіті. Слід враховувати, що початкова вартість такого майна та реальна ціна його реалізації зазвичай падає внаслідок торгу з боку покупця, а сам стан приміщення з часом погіршується, зменшуючи на нього ціну.
Доводи апелянта про недоведення позивачем необхідності, співмірності вжиття заходів забезпечення позову не можуть бути прийняті судом, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду у разі звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, про вжиття яких просить позивач.
Зазначає, що апелянт не наводить жодних доказів щодо достатності або недостатності коштів на рахунках відповідачки і, взагалі, їх наявності та жодними доказами не підтверджує твердження про неможливість використання коштів “для забезпечення базових життєвих потреб та господарської діяльності”, не вказує, які саме базові життєві потреби відповідачка не може забезпечити, не наводить доказів здійснення нею підприємницької діяльності. Тому безпідставними доводи щодо порушення судом першої інстанції принципу співмірності та неврахування правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22. Близькі за змістом правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27.02.2025 по справі № 910/268/23
Стверджує, що вжиті судом заходи забезпечення позову є дієвою та оптимальною процесуальною дією, яка не дозволить відповідачам на час вирішення спору розпорядитися частиною грошових коштів та іншим майном, за рахунок яких позивач може задовольнити свої вимоги у разі ухвалення рішення про задоволення позову, а також допоможе зберегти у незмінному стані як сам об`єкт обтяження, так і коло осіб, що можуть претендувати на нього у межах цього судового розгляду. Крім того, наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і породження нових спорів, що не відповідає завданню цивільного судочинства. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу. Додатково звертає увагу суду на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 про те, що допускається одночасний арешт грошових коштів та майна відповідача в межах ціни позову.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду – без змін.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
У засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник адвокат Гедзик В.М. доводи апеляційної скарги підтримали.
Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Іванов А.О. апеляційну скаргу не визнав.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Ухвала суду першої інстанціїоскаржується лише в частині вирішення заяви про забезпечення позову, тому відповідно до положень статті 367 ЦПК України законність та обґрунтованість ухвали в іншій частині (залишення без руху позовної заяви) колегією суддів не перевіряється.
Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, зважаючи на таке.
Застосовані норми права, мотиви та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини першої статті 151 ЦПК України).
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачем і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Тобто, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності та обґрунтованості запропонованого заявником способу забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним способом забезпечення позову та предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначила, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Судом першої інстанції із наданих заявником встановлено, що між позивачем та відповідачкою ОСОБА_1 існує спір щодо повернення коштів, отриманих нею за продаж квартири, яка належала позивачу, у розмірі 3150204,92 грн, а тому є підстави для вжиття заходів забезпечення позову.
Водночас, суд першої інстанції не врахував, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними позовній вимозі, а тому помилково наклав арешт на чотири об`єкти нерухомості, які належать відповідачці, та грошові кошти, які знаходяться (обліковуються) на банківських рахунках, вкладах чи на збереженні в банківських або інших фінансових установах на території України та за її межами, а також банківських рахунках, які будуть відкриті в майбутньому після вжиття заходів забезпечення позову, що є неспівмірним із позовними вимогами.
Колегія суддів вважає, з огляду на ціну позову в сумі 3150204,92 грн, предмет спору, співмірними із позовними вимогами у цій справі і достатніми є заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомого майна відповідачки, на які судом першої інстанції і накладено арешт. З урахуванням наданих заявником доказів для забезпечення позову, у місцевого суду не було підстав для накладення арешту ще й на грошові кошти ОСОБА_1 , які знаходяться (обліковуються) на банківських рахунках, вкладах тощо, тому застосований судом арешт банківських рахунків відповідачки є зайвим та таким, що виходить за межі необхідного для досягнення мети забезпечення позову.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що достатнім заходом забезпечення позову у цій справі може бути арешт, накладений виключно на приміщення (торгове), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , колегія суддів не погоджується, оскільки при виконанні ймовірного рішення суду вартість цього приміщення може бути меншою, ніж ціна позову.
Доводи апелянта зводяться до того, що накладення арешту на грошові кошти унеможливлює забезпечення її базових потреб. З такими доводами слід погодитися.
Разом з тим, накладення арешту на об`єкти нерухомого майна відповідачки (однокімнатну квартиру, торгове приміщення і два господарських приміщення), очевидно, буде співмірним ціні позову і не призведе до порушення прав відповідачки, оскільки ці об`єкти залишаються у її користуванні, а на час розгляду справи і до виконання ймовірного рішення суду фактично обмежується лише розпорядження ними.
Отже, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали суду першої інстанції частково обґрунтованими в частині незаконного накладення арешту на грошові кошти відповідачки.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, не врахувавши вимоги закону щодо співмірності застосованих заходів забезпечення позову із позовними вимогами, належним чином не мотивував застосування заходів забезпечення позову, враховуючи усе вищезазначене, зважаючи на значну ціну позову - 3150204,92 грн, з огляду на відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів щодо вартості нерухомого майна, яке належить відповідачці, колегія суддів вважає за необхідне скасувати ухвалу Івано-Франківського міського суду від 22 квітня 2026 року в частині застосованих заходів забезпечення позову про накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 , які знаходяться (обліковуються) на банківських рахунках, вкладах чи на збереженні в банківських або інших фінансових установах на території України та за її межами, а також банківських рахунках, які будуть відкриті в майбутньому, в межах суми позовних вимог у розмірі 3 150 204,92 грн. В іншій частині ухвалу необхідно залишити без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гедзика Василя Мироновича задовольнити частково.
Скасувати ухвалу Івано-Франківського міського суду від 22 квітня 2026 року в частині застосованих заходів забезпечення позову про накладення арешту на грошові кошти  ОСОБА_1 , які знаходяться (обліковуються) на банківських рахунках, вкладах чи на збереженні в банківських або інших фінансових установах на території України та за її межами, а також банківських рахунках, які будуть відкриті в майбутньому, в межах суми позовних вимог у розмірі 3 150 204,92 грн.
В іншій частині ухвалу залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий        І.О. Максюта
Судді:         В.М. Барков
Л.В. Василишин

Повний текст постанови складено 29 червня 2026 року