УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 травня 2026 року
м. Київ
справа № 585/2570/18
провадження № 51-4669 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційні скарги засудженого  ОСОБА_4 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 травня 2024 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року в кримінальному провадженніпо обвинуваченню
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Перехрестівка Роменського району Сумської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 309; ч. 2 ст. 185; ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185; ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185; ч. 3 ст. 185; ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185; ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК України), 
встановив:

За вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 травня 2024 року ОСОБА_4 визнано не винуватим у пред`явленому обвинуваченні про вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України і виправдано. Також ОСОБА_4 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309; ч. 2 ст. 185; ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185; ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185; ч. 3 ст. 185; ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 309 КК України - у виді обмеження волі на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 1 рік; за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Відповідно ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань, остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 11 місяців. Згідно з ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком, і остаточно, за сукупністю вироків, призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. Вирішено питання щодо запобіжного заходу, процесуальних витрат і речових доказів.
Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду, 05 червня 2018 року, близько 11:00 ОСОБА_4 , перебуваючи на території Роменської ЦРЛ у м. Ромни по б-ру Московському, 24, таємно викрав з автомобіля ВАЗ 2107 р.н. НОМЕР_1 атомагнітолу та грошові кошти в сумі 150 грн, чим завдав ОСОБА_5 матеріальної шкоди на суму 590 грн.
Крім того, 05 червня 2018 року, близько 12:00 ОСОБА_4 , перебуваючи поблизу Роменського коледжу КНЕУ, який знаходиться в будинку № 250 по вул. Горького у м. Ромни, таємно викрав з автомобіля ВАЗ 2101 р. н. НОМЕР_2 належне ОСОБА_6 майно на загальну суму 702 грн.
Також, 05 червня 2018 року, близько 16:00 ОСОБА_4 , перебуваючи поблизу автобусної зупинки біля кафе по вул. Полтавська в м. Ромни, незаконно придбав та почав зберігати без мети збуту наркотичний засіб (опій ацетильований масою 0,089 г), який того ж дня добровільно видав працівникам поліції.
21 травня 2020 року, близько 12:00 ОСОБА_7 , перебуваючи за магазином, який розташований за адресою: м. Ромни, вул. Київська, 29, незаконно придбав та почав зберігати без мети збуту наркотичний засіб (канабіс масою 8,98 г), який того ж дня добровільно видав працівникам поліції.
Крім цього, у період часу з 08 до 15 год 26 січня 2022 року ОСОБА_4 , перебуваючи поруч зі стоянкою ДНЗ № 8 м. Ромни, таємно викрав з автомобіля ВАЗ 2106 д. н. з. НОМЕР_3 належне ОСОБА_8 майно на суму 3158 грн.
Також, у період часу з 08 до 11:30 год 31 січня 2022 року ОСОБА_7 , перебуваючи біля стоянки в КНП «Роменська центральна районна лікарня» РМР за адресою: м. Ромни, б-p. Московський, 24, намагався таємно викрасти з автомобіля ВАЗ 2110 д. н. з. НОМЕР_4 належне ОСОБА_9 майно вартістю 504 грн, але не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для вчинення крадіжки.
Крім того, у ніч з 03 на 04 лютого 2022 року ОСОБА_7 , перебуваючи неподалік житлового будинку № 13а по вул. Соборній в м. Ромни, проник до автомобіля ВАЗ 2103 д. н. з. НОМЕР_5 , звідки намагався таємно викрасти належне ОСОБА_10 майно вартістю 1156 грн, але не вчинив усіх дій, які він вважав необхідними для доведення злочину до кінця.
У ніч з 03 на 04 лютого 2022 року, неподалік житлового будинку № 13а по вул. Соборній в м. Ромни ОСОБА_4 проник до автомобіля ВАЗ 2103 д. н. з. НОМЕР_6 , звідки таємно викрав належне ОСОБА_11 майно на загальну суму 1093 грн.
09 лютого 2022 року близько 10:00 ОСОБА_7 , перебуваючи біля ПрАТ «РЗТ» по вул. Гетьмана Мазепи 2В у м. Ромни, проник до автомобіля ВАЗ 2107 д. н. з. НОМЕР_7 , звідки таємно викрав належне ОСОБА_12 майно на суму 1394 грн.
Крім цього, у ніч з 07 на 08 лютого 2022 року ОСОБА_7 , перебуваючи біля житлового будинку № 2 по б-ру. Свободи в м. Ромни, проник до автомобіля ВАЗ 2121 д. н. з. НОМЕР_8 , звідки таємно викрав належне ОСОБА_13 майно загальною вартістю 9006 грн, але злочин не було доведено до кінця з причин, які не залежали від його волі.
Також ОСОБА_4 пред`явлене обвинувачення в тому, що він близько 19:00 год 12 березня 2022 року, перебуваючи неподалік буд. № 100 по вул. Коржівській в м. Ромни, діючи повторно, в умовах воєнного стану, проник до автомобіля «Renault FD Master» д. н. з. НОМЕР_9 , звідки таємно викрав належне ОСОБА_14 майно на суму 1400 грн.
Сумський апеляційний суд ухвалою від 29 жовтня 2025 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_15 та прокурора задовільнив частково. Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 травня 2024 року відносно ОСОБА_4 змінив, постановив вважати останнього засудженим за ч. 2 ст. 185 КК України (епізод від 26 січня 2022 року) до призначеного судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 07 лютого 2022 року, більш суворим покаранням, призначеним вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 травня 2024 року, призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. Вважав ОСОБА_4 засудженим за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до призначеного судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст. 71 КК України, до призначеного судом першої інстанції покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України частково приєднав невідбуту частину покарання, призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень згідно ч. 4 ст. 70 КК України, та призначив ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.
Перекваліфікував дії ОСОБА_4 з ч. 3 ст. 185; ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 162 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на два роки. На підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України звільнив ОСОБА_4 від призначеного покарання за ч. 1 ст. 162 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Також цією ухвалою апеляційний суд вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 травня 2024 року в частині визнання винуватим ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 309 КК України скасував, а кримінальне провадження закрив на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284, ст. 417 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), звільнивши ОСОБА_4 згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Крім того, вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 травня 2024 року, в частині визнання винуватим ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 185 (два епізоди від 05 червня 2018 року), ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України скасував, а кримінальне провадження закрив на підставі ст. 5 КК України, п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.
В іншій частині вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 травня 2024 року залишив без змін.
У поданих касаційних скаргах засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність просить призначити йому більш м`яке покарання. Зазначає, що суди не взяли до уваги особу засудженого, наявність тяжких захворювань (ВІЛ та прогресуючу відкриту форму туберкульозу). Вказує, що судами не враховано те, що він визнав вину у скоєних кримінальних правопорушеннях, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочинів та добровільно відшкодував потерпілим завдані збитки. Вважає, що зазначені обставини дають підстави для призначення йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційних скарг засудженого, а також копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скаргах.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та правильності кваліфікації його дій у касаційному порядку не оспорюються.
Водночас, оцінюючи обґрунтованість доводів касаційних скарг, які є аналогічними доводам апеляційної скарги сторони захисту, та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне. 
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Нормою ч. 3 ст. 65 КК України передбачено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 КК України.
Статті 65-75 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як вбачається із долучених до касаційних скарг копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, який неодноразово судимий (більше 10 судимостей). 
Крім того, місцевий суд урахував відсутність обставин, які пом`якшують покарання, а також наявність обставини, яка відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання у виді рецидиву злочину.
Переглядаючи апеляційну скаргу сторони захисту, суд апеляційної інстанції погодився із місцевим судом про відсутність обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення і часткове усунення заподіяної шкоди.
Водночас суди врахували, що  ОСОБА_4 в судовому засіданні визнав вину лише по більшій частині пред`явленого обвинувачення, у деяких епізодах заперечував обставини вчинених діянь, по іншим епізодам відмовився від дачі свідчень, співчуття потерпілим не висловив та готовності понести заслужене покарання не виказав. 
Крім того, суди дійшли висновку, що участь ОСОБА_4 на стадії досудового розслідування у слідчих діях та надання пояснень, не доводить активного сприяння розкриттю злочину. У той же час суди звернули увагу на те, що матеріали кримінального провадження не містять відомостей, що обвинувачений, займаючи активну позицію, повідомив органам слідства інформацію, яка їм не була відома, чи подав нові докази, які мають значення для встановлення обставин справи.
Крім цього, суди звернули увагу і на те, що ОСОБА_4 добровільно не вживав жодних дій на усунення спричиненої шкоди потерпілим, оскільки таке відшкодування відбулося шляхом повернення викраденого майна після встановлення винуватої особи в ході досудового розслідування, у зв`язку з чим не враховували вказане в якості обставини, що пом`якшує покарання.
Тож, з огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що місцевий суд вірно призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у межах, встановлених санкціями інкримінованих йому статей, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
Щодо посилання засудженого про наявність у нього тяжких захворювань, що впливає на відбування призначеного йому покарання, Суд наголошує, що вказане може бути вирішено в порядку ст. 84 КК України.
У зв`язку з тим, що в касаційних скаргах засудженого ОСОБА_4 відсутнє таке обґрунтування необхідності призначення йому менш суворого покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування. 
Отже, касаційні скарги засудженого ОСОБА_4 не містять конкретного обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 413, 414 КПК України, а відтак й необхідності зміни або скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Тож, оскільки з касаційних скарг засудженого, а також копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційних скарг, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_4 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 травня 2024 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року стосовно нього відмовити. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3