П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/965/25-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лелюк О.П. Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П. 
01 травня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Полотнянка Ю.П. 
суддів: Смілянця Е. С.  Драчук Т. О. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державна казначейська служба України про визнання протиправними дій та стягнення коштів, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, в якому просив:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо невиплати заборгованості з виплати пенсії на виконання рішення суду у справі №600/2619/22-а у розмірі 26322,58 грн, інфляційні втрати за період по січень 2025 року (включно) у розмірі 7273,25 грн, 3% річних за період січень 2025 року (включно) у розмірі 1919,31 грн;
- стягнути з Держави України на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати пенсії на виконання рішення суду у справі №600/2619/22-а у розмірі 26322,58 грн, інфляційні втрати за період по січень 2025 року (включно) у розмірі 7273,25 грн, 3% річних за період січень 2025 року (включно) у розмірі 1919,31 грн шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку України.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 27.08.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи, просив скасувати таке рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернівецькій області як отримувач пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
У липні 2022 року ОСОБА_1 звертався до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, в якому просив: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області не встановлення та не виплати до призначеної пенсії з 27.01.2022 року щомісячної доплати в сумі 2000 гривень у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області встановити та виплатити з 27.01.2022 року щомісячну доплату в сумі 2000 гривень до призначеної пенсії у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб».
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року у справі №600/2619/22-а відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2023 року у справі №600/2619/22-а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено повністю. Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року скасовано. Прийнято нове рішення, яким адміністративний позов задоволено. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області встановити та виплатити ОСОБА_1 з 27.01.2022 року щомісячну доплату в сумі 2000 гривень до призначеної пенсії у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб».
На виконання рішення суду у справі №600/2619/22-а Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області проведено перерахунок пенсії ОСОБА_1 . Різниця пенсії, визначена відповідно до постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2023 року, за період з 27 січня 2022 року по 28 лютого 2023 року, склала 26322,58 грн.
Зазначені обставини учасниками справи також не заперечуються.
Як вбачається з наявних у справі матеріалів, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повідомляло позивача про те, що суми пенсії, донараховані на виконання судового рішення, що виплачуються за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету, обліковуються в автоматизованих системах обробки пенсійної документації (електронних пенсійних справах) та на їх підставі – в автоматизованій базі даних у підсистемі «Реєстр судових рішень» Інтегрованої комплексної системи Пенсійного фонду України. Інформацію щодо наявності суми боргу за рішенням суду у справі №600/2619/22-а зареєстровано у Реєстрі судових рішень. Разом з цим, відповідно до пункту 7 розділу ІІ Порядку розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 31.08.2009 №21-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.09.2009 за №897/16913 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 09.12.2021 №35-1), видатки на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, виданими або ухваленими після набрання чинності Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», плануються в межах коштів Державного бюджету України, передбачених у Державному бюджеті України на фінансування пенсійних програм. Черговість виплат на виконання рішень суду визначається датою набрання ними законної сили.
Згідно змісту позову, такий обґрунтовано фактичною невиплатою пенсійним органом донарахованої позивачу суми пенсії за період з 27 січня 2022 року по 28 лютого 2023 року на виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2023 року у справі №600/2619/22-а. У зв`язку з чим позивач вважає, що він має право на стягнення на свою користь інфляційних втрат і 3% річних на підставі положень статті 625 Цивільного кодексу України.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості заявлених вимог.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 1212 Цивільного кодексу України встановлено загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.
Так, згідно названої статті особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, аналіз змісту частини другої статті 625 Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Разом з цим, як встановлено частиною першою статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року №4901-VI (далі - Закон №4901-VI), держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган; державні підприємство, установа, організація.
За приписами частин першої, другої статті 3 Закону №4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду.
Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону №4901-VI перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2023 року (справа №686/7081/21) інфляційні втрати та три відсотки річних за прострочення виконання судового рішення можуть бути заявлені до стягнення з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа (ч. 4 ст. 3 Закону № 4901-VI) включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.
Отже, застосування положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України як наслідків (відповідальності) за прострочення виконання грошового зобов`язання держави можливе за наявності одночасно кількох умов: наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про визначення зобов`язання як грошового; грошове зобов`язання повинне бути конкретизоване судовим рішенням, тобто з визначенням чіткої суми.
Зі змісту позову та встановлених у справі обставин вбачається, що вимоги позивача щодо стягнення на його користь інфляційних втрат і 3% річних за період січня 2025 року ґрунтуються на невиплаті нарахованих доплат до пенсії на виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2023 року у справі №600/2619/22-а.
Разом з цим, аналізуючи зміст резолютивної частини рішення суду апеляційної інстанції у вказаній вище справі, останній, вирішуючи спір в адміністративній справі №600/2619/22-а, не здійснював розрахунок суми заборгованості, що належить до виплати позивачу.
Як зазначив суд першої інстанції, що постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2023 року у справі №600/2619/22-а не містить будь-яких застережень щодо стягнення з відповідача конкретно визначених грошових сум. Тобто, грошове зобов`язання, яке мало бути сплачено позивачу у зв`язку з донарахуванням сум пенсії, не було конкретизоване рішенням суду апеляційної інстанції, без визначення чіткої суми.
Верховним Судом у постанові від 24 липня 2023 року по справі №420/6671/18 зазначено, що зобов`язання відповідача вчинити певні дії зі сплати заборгованості по пенсії і стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень певного розміру грошових коштів за конкретний період є різними за своєю суттю способами захисту прав та інтересів позивача, які обираються позивачем при поданні позову, а судом при ухваленні рішення.
Як свідчать наявні у справі матеріали і визнається позивачем у позові, станом на день звернення до суду з цим позовом Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області не здійснило виплату позивачу донарахованих сум пенсії на виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2023 року у справі №600/2619/22-а у розмірі 26322,58 грн.
Докази того, що зазначена вище сума донарахованої пенсії була виплачена позивачу і на час судового розгляду цієї справи по суті, жодним з учасників процесу також не подано.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що не виплата позивачу донарахованих сум пенсії (заборгованості), розмір якої не було чітко встановлено рішенням суду, не можна вважати неналежним виконанням (простроченням) грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) відповідним судовим рішенням, а тому в даному випадку відсутні підстави для застосовування приписів частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.
Крім цього, суд зауважує, що стаття 625 Цивільного кодексу України, якою передбачена цивільна відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання щодо суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час такого прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не може застосовуватися до спірних у цій справі правовідносин і з тих причин, що відшкодування невиплачених сум пенсії, виплата яких проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України, не є цивільним зобов`язанням в розумінні частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, а сторони цієї справи не набули статусу кредитора та боржника у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України.
Суд наголошує, що стаття 625 розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої Цивільного кодексу України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої Цивільного кодексу України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої Цивільного кодексу України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої Цивільного кодексу України). При цьому у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Крім того, статтею 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-XII встановлено, що виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, особам, які мають право на пенсію згідно з цим Законом, забезпечується за рахунок коштів державного бюджету.
Правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства визначені Бюджетним кодексом України.
Так, пунктом 2 статті 7 Бюджетного кодексу України передбачено, що бюджетна система України ґрунтується, зокрема, на принципі збалансованості, зміст якого полягає в тому, що повноваження на здійснення витрат бюджету мають відповідати обсягу надходжень бюджету на відповідний бюджетний період.
Відповідно до частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.
Абзацом 1 частини четвертої статті 48 Бюджетного кодексу України передбачено, що зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються.
Згідно з пунктами 20, 29 частини першої статті 116 Бюджетного кодексу України порушенням бюджетного законодавства визнається порушення учасником бюджетного процесу встановлених цим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету та звітування про його виконання, а саме: взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України; здійснення видатків бюджету чи надання кредитів з бюджету без встановлених бюджетних призначень або з їх перевищенням всупереч цьому Кодексу чи закону про Державний бюджет України.
Механізм складання, розгляду, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України (далі - Пенсійний фонд), планів доходів і видатків головних управлінь Пенсійного фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - територіальні органи), управлінь Пенсійного фонду в районах, містах, районах у містах, об`єднаних управлінь (далі - районні управління) та апарату Пенсійного фонду, встановлено Порядком розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України, затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 31 серпня 2009 року №21-2 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 09 грудня 2021 року №35-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 23 вересня 2009 року №897/16913 (далі – Порядок №21-2).
Так, згідно з пунктом 4 Розділу ІІ Порядку №21-2 у структурі доходів бюджету Пенсійного фонду до складу коштів Державного бюджету України входять асигнування державного бюджету у плановому періоді, зокрема, на виплату пенсій військовослужбовцям рядового, сержантського та старшинського складу строкової служби та членам їхніх сімей, пенсій військовослужбовцям та особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, іншим особам, визначеним законом, та доставку цих виплат; погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду.
Пунктом 7 Розділу ІІ Порядку №21-2 встановлено, що за рахунок коштів Державного бюджету України здійснюються видатки, фінансування яких згідно із законодавством забезпечується за рахунок коштів державного бюджету. Видатки на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, виданими або ухваленими після набрання чинності Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - рішення суду), плануються в межах коштів Державного бюджету України, передбачених у Державному бюджеті України на фінансування пенсійних програм. Черговість виплат на виконання рішень суду визначається датою набрання ними законної сили.
З наведених норм вбачається, що нараховані суми доплати до пенсії за рішеннями судів підлягають виплаті за рахунок коштів Державного бюджету України. Проведення таких видів виплат здійснюється лише у разі наявності відповідних бюджетних асигнувань з Державного бюджету України. Нормами Порядку №21-2 не передбачено можливості виплати Пенсійним фондом України та його територіальними органами заборгованостей з донарахованих сум пенсії, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», за рахунок його власних коштів.
З огляду на викладене, суд зазначає, що положення статті 625 Цивільного кодексу України не застосовуються до спірних правовідносин і з тих підстав (крім зазначених вище), що ці правовідносини виникли у публічній площині та регулюються іншими спеціальними актами законодавства, які регулюють питання виплати заборгованості із сум пенсій, донарахованих на виконання рішень судів, у тому числі й щодо джерела коштів, за рахунок яких такі заборгованості можуть бути сплачені на користь осіб, яким пенсія призначена відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Вказане додатково свідчить про безпідставність вимог позову про стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних за несвоєчасну виплату суми пенсії.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки у спірних правовідносинах відсутні цивільно-правові договірні відносини між позивачем та відповідачем як суб`єктом владних повноважень, та відсутні цивільно-правові правопорушення з боку відповідача, то помилковим є обґрунтування позивачем своїх вимог положеннями статті 625 Цивільного кодексу України.
Отже, враховуючи вищевказане та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що озовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області стосовно невиплати інфляційних втрат за період по січень 2025 року (включно) у розмірі 7273,25 грн та 3% річних за період січень 2025 року (включно) у розмірі 1919,31 грн та стягнення з Держави України таких виплат на користь позивача задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Смілянець Е. С.    Драчук Т. О.