УХВАЛА

04 травня 2026 року
м. Київ

справа № 766/17859/17
провадження № 61-5384ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на постанову Херсонського апеляційного суду від 18 березня 2026 року та додаткову постанову Херсонського апеляційного суду від 30 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» про захист прав споживачів,
ВСТАНОВИВ:
В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «СК «АХА Страхування», правонаступником якого є ПАТ «СК «АРКС», про стягнення страхового відшкодування, в якому просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування матеріальних збитків, заподіяних внаслідок пошкодження належного позивачу автомобіля, в розмірі 152 118,67 грн.
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 08 січня 2026 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнено ПАТ «СК «АРКС» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 91 989,91 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Херсонського апеляційного суду від 18 березня 2026 року рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 січня 2026 року скасовано та прийнято у справі нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Додатковою постановою Херсонського апеляційного суду від 30 березня 2026 року заяву ПАТ «СК «АРКС» про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «СК «АРКС» 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

21 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Херсонського апеляційного суду від 18 березня 2026 року.
29 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд»  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати додаткову постанову Херсонського апеляційного суду від 30 березня 2026 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (60 * 3 328,00 грн = 199 680,00 грн).
У цій справі пред`явлено позов про захист прав споживачів з ціною позову 152 118,67 грн. Тому cправа є малозначною в силу вимог закону.
У касаційній скарзі на постанову Херсонського апеляційного суду від 18 березня 2026 року заявник зазначає, що справа оскаржується до Верховного Суду згідно підпунктів а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, зокрема, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для заявника, посилаючись на те, щоця справа виносить на рівень найвищого судового контролю глибинну правову колізію між безумовним матеріальним правом потерпілої особи на повне відшкодування завданих збитків та формально-процедурними, організаційними умовами договорів страхування, які розробляються та нав`язуються страховиками. Відповідач, використовуючи своє домінуюче становище на ринку, систематично застосовує пункт договору щодо обов`язкового проведення відновлювального ремонту виключно на обраній ним станції технічного обслуговування як абсолютну та безальтернативну підставу для відмови у виплаті повної суми реальних збитків. При цьому такий підхід застосовується відповідачем навіть за умов, коли сам страховик проявив тривалу бездіяльність, порушив строки прийняття рішення та не забезпечив своєчасного, прозорого направлення автомобіля на таку станцію, змусивши споживача самостійно рятувати своє пошкоджене майно. Апеляційний суд фактично легітимізував такий несправедливий підхід, помилково ототожнивши порушення організаційної процедури договору із повною втратою споживачем його непорушного матеріального права на отримання справедливої різниці між об`єктивною ринковою вартістю відновлювального ремонту та заниженою внутрішньою калькуляцією страховика. Залишення такого хибного правового висновку в силі призведе до катастрофічного розбалансування судової практики, оскільки він прямо суперечить базовим засадам цивільного законодавства, таким як справедливість, добросовісність та розумність. Касаційний перегляд цієї справи надасть Верховному Суду унікальну можливість сформувати обов`язковий правовий висновок щодо того, чи здатна виключно організаційно-процедурна умова договору страхування повністю нівелювати гарантоване законом майнове право на повне відшкодування шкоди, підтвердженої незалежним експертним дослідженням.
Цивільна справа становить виняткове, життєво важливе значення особисто для позивача, що виступає самостійною та достатньою процесуальною підставою для подолання критерію малозначності. Позивач є пересічним громадянином, фізичною особою, для якої грошова сума у розмірі 91 989, 91 грн є надзвичайно великою, значною та такою, що критично впливає на його загальний майновий стан та добробут родини. Втрата цих коштів внаслідок неправомірних дій фінансової установи є відчутним ударом по бюджету позивача. Окремої уваги заслуговує безпрецедентна тривалість цих виснажливих судових тяганин. Сам страховий випадок стався ще 20 листопада 2016 року, а безпосередній судовий процес за ініційованим позивачем позовом триває, переходячи через різні інстанції, з жовтня 2017 року. Протягом майже десяти років позивач змушений доводити своє очевидне право на справедливе відшкодування збитків, витрачаючи на це колосальні фінансові ресурси на оплату правової допомоги, а також несучи величезні моральні втрати та психологічне напруження. Винятковість значення цієї справи для позивача додатково та яскраво підкреслюється безпрецедентним процесуальним та психологічним тиском, який постійно генерувався з боку відповідача. Відповідач не лише свідомо та безпідставно відмовився виплатити повну суму належного страхового відшкодування, але й вдався до відверто агресивної юридичної тактики, ініціювавши окремий, паралельний судовий процес у справі № 766/16446/18. У тій справі відповідач цинічно намагався стягнути з позивача раніше виплачені 80 533,85 грн, безпідставно звинувачуючи його у незаконному збагаченні та намагаючись приписати йому шахрайські дії.
Спірні правовідносини, які стали предметом судового розгляду, жодним чином не обмежуються вузькими інтересами лише двох конкретних сторін. Вони стосуються застосування положень типового договору добровільного страхування наземного транспорту, який відповідач, маючи розвинену філіальну мережу по всій країні, масово та системно укладає з десятками тисяч громадян України. Відповідач є одним із найбільших та найвпливовіших гравців на вітчизняному ринку страхових послуг, і його підходи до застосування договірних умов, методологія врегулювання збитків та практика взаємодії з клієнтами мають масовий, системний характер, що безпосередньо впливає на рівень захищеності споживачів у державі. Використання відповідачем внутрішніх, непрозорих процедур, закритих алгоритмів калькуляції та залежних, так званих авторизованих станцій технічного обслуговування як інструменту для систематичного та цілеспрямованого заниження сум страхових виплат є масштабною соціально-економічною проблемою, яка гостро турбує широкі верстви населення та підриває довіру до фінансового сектору. Якщо поверхневий та формалістичний висновок апеляційного суду про правомірність таких дій відповідача залишиться в силі і набуде статусу усталеної практики, це надішле вкрай негативний, деструктивний сигнал усьому ринку фінансових послуг. 
Ця справа, незважаючи на її суто номінальну та формальну ціну позову, за своєю правовою природою, глибиною порушених проблем та масштабом можливих наслідків жодним чином не може бути легковажно віднесена до категорії малозначних. Вона акумулює в собі вкрай складні, неординарні питання матеріального права щодо співвідношення та ієрархії процедурних умов договору приєднання та фундаментальних, непорушних принципів повного відшкодування майнової шкоди. Ця справа має безпрецедентне, виняткове життєве та майнове значення безпосередньо для позивача, який протягом багатьох років героїчно протистоїть системному, організованому фінансовому та процесуальному тиску з боку могутнього відповідача. Водночас, вона становить величезний, незаперечний суспільний інтерес, оскільки остаточне та справедливе рішення у цій справі стане орієнтиром та визначальним фактором для формування правозастосовної практики у тисячах ідентичних спорів по всій країні. З огляду на це, відкриття касаційного провадження, всебічне вивчення матеріалів справи та ретельна перевірка законності й обґрунтованості постанови апеляційного суду є не просто правом, а прямим процесуальним та моральним обов`язком суду касаційної інстанції в ім`я досягнення правової визначеності, дієвого захисту порушених прав споживачів та остатнього утвердження справедливості як найвищої соціальної цінності.
Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми. Однак, в чому саме полягає фундаментальне значення справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду, на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин, заявником не обґрунтовано. Скаржник не ідентифікує жодного конкретного питання права, яке потребує вирішення Верховним Судом, не обґрунтовує існування різної судової практики чи правової невизначеності, а також не доводить необхідності відступу від правових висновків Верховного Суду або формування нового підходу.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру.
Доводи касаційної скарги про те, що позивач здійснив ремонт транспортного засобу самостійно у зв`язку із затягуванням відповідачем врегулювання страхового випадку, не свідчить про наявність питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.Зазначені доводи зводяться до незгоди скаржника з оцінкою судами попередніх інстанцій обставин справи, зокрема щодо дотримання сторонами умов договору страхування та поведінки сторін. Крім того, посилання скаржника на те, що саме затягування врегулювання страхового випадку з боку відповідача спонукало його до самостійного ремонту транспортного засобу не підтверджується змістом ні рішення суду першої інстанції, ні постанови суду апеляційної інстанції. Суть спору зводиться до того, що суд першої інстанції визначив розмір страхового відшкодування відповідно до вартості відновлювального ремонту автомобіля «Hyundai Genesis» згідно з рахунком - фактурою №СК-0001657 від 24 листопада 2016 року в розмірі 172 523,76 грн, тому вважав, що стягненню на користь позивача підлягає недоплачений страховиком розмір страхового відшкодування в сумі 91 989,91 грн (172 523,76 грн - 80 533,85 грн), в той час як апеляційний суд зробив висновок, що за обставин цієї справи страховик відповідно до положень договору добровільного страхування наземного транспорту визначив розмір страхового відшкодування в сумі 80 533,85 грн на підставі калькуляції та страхового акта від 18 серпня 2017 року, яка виплачена позивачу. Незгода скаржника з наданою апеляційним судом оцінкою обставин справи не свідчить про існування правової невизначеності чи фундаментальної проблеми застосування норм права.
Посилання на «значний суспільний інтерес» є формальним, оскільки не підтверджене жодними об`єктивними критеріями чи доказами того, що спір виходить за межі індивідуальних правовідносин сторін. Твердження про «виняткове значення» справи для скаржника також не містить жодних особливих обставин, які б відрізняли цей спір від типових приватноправових спорів, пов`язаних із виконанням договорів страхування.
Тому наведені представником заявника обставини не дають підстав вважати, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для заявника. Доводи заявника полягають у його незгоді з оцінкою судом апеляційної інстанції зібраних у справі доказів та встановлених обставин, однак не обґрунтовують фундаментальність вирішених у справі правових питань. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженим судовим рішенням, і, відповідно, не свідчить, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа має виняткове значення для учасника справи та становить значний суспільний інтерес.
Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційні скарги та додані до них матеріали не містять.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами  ОСОБА_1 на постанову Херсонського апеляційного суду від 18 березня 2026 року та додаткову постанову Херсонського апеляційного суду від 30 березня 2026 року у справі № 766/17859/17.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима 

П. І. Пархоменко