Справа № 127/14276/25
Провадження № 22-ц/801/922/2026
Категорія: 82
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року	Справа № 127/14276/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Панасюка О. С., Берегового О. Ю.,
за участю секретаря судового засідання Кулішко Б.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 , про захист прав споживача,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником – адвокатом Левченком Артемом Олександровичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 16 лютого 2026 року у м. Вінниця суддею цього суду Борисюк І.Е., дата складання повного тексту судового рішення відповідає даті його ухвалення, 

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року до суду надійшла вищевказана позовна заява, яка обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є клієнтом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), має відкриті карткові рахунки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , тобто є споживачем банківських послуг.
31.12.2024 року у період часу з 4 год. 41 хв. по 5 год. 01 хв. невідомі особи своїми шахрайськими діями заволоділи доступом до системи дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват24 (далі - Приват24) та грошовими коштами, які були наявні на вказаних рахунках позивача у загальному розмірі 45 070, 42 грн шляхом перерахування їх на картковий рахунок третьої особи – ОСОБА_2 . 
06.01.2025 року, дізнавшись про факт заволодіння грошовими коштами, ОСОБА_1 звернулась до відділення АТ КБ «ПриватБанк» із вимогою про проведення службового розслідування та повернення грошових коштів. Також за вказаним фактом позивач подала заяви до Дарницького управління поліції ГУНП у місті Києві та в подальшому до Управління протидії кіберзлочинам у Вінницькій області. 
При цьому позивач наголошувала, що своїми діями/бездіяльністю вона не сприяла у доступі до належних їй карткових рахунків, не надавала інформацію третім особам і не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, що дало б змогу ініціювати платіжні операції. Списання грошових коштів з карткових рахунків позивача відбулось не за її розпорядженням, тому вона не повинна нести відповідальність за такі операції. 
Разом з тим, 07.04.2025 року ОСОБА_1 отримала лист від АТ КБ «ПриватБанк» про відмову у поверненні їй коштів. 
Однак, на думку позивача, банк не підтвердив належними й допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що вона своїми діями чи бездіяльністю сприяла третім особам у доступі до її карткового рахунку, акаунту, мобільного додатку, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка б дала змогу ініціювати платіжні операції, проведені 31.12.2024 року.
За таких обставин, позивач просила суд стягнути на її користь з відповідача грошові кошти в сумі 45 070, 42 грн а також судові витрати. 
16.02.2026 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись із ухваленим рішенням,  ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Левченка А.О., подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що  ОСОБА_1 є звичайним клієнтом банку, не фахівцем у сфері кібербезпеки, не ІТ-експертом, а споживачем банківської послуги. Вона користувалася рахунками АТ КБ «ПриватБанк» добросовісно, у звичний спосіб, не передавала нікому ПІН-кодів, паролів, фінансового телефону чи інших засобів доступу.
Скаржник вказує, що 31.12.2024 року у проміжку 20 хвилин невідомі особи своїми шахрайськими діями отримали доступ до її карткового рахунку у Приват24 та здійснили перекази на користь третьої особи. При цьому такі операції не ініціювалися позивачем, не відповідали її волі. 
ОСОБА_1 невідкладно відреагувала, звернувшись до банку, подала заяви до правоохоронних органів.
Однак, на переконання скаржника, відповідач не надав жодного доказу, що б підтверджував, що саме позивач ініціювала спірні платіжні операції або своїми діями чи бездіяльністю сприяла незаконному використанню її платіжного інструменту або персональних даних.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з огляду на таке.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
В ході розгляду справи встановлено, що 12.06.2024 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі чого їй було відкрито рахунок НОМЕР_3 і видано карту для виплат № НОМЕР_4 (№ НОМЕР_1 ). (т. 1 а.с. 122-123, 195) 
Крім того, підписавши 12.06.2024 року заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, позивачу було відкрито рахунок НОМЕР_5 і видано карту «Універсальна» № НОМЕР_6 (№ НОМЕР_2 ). (т. 1 а.с. 108-121, 126, 194)
31.12.2024 року у період часу з 4 год. 41 хв. по 5 год. 01 хв. з вищевказаних карткових рахунків позивача було перераховано грошові кошти в сумі 45 070, 42 грн на карту № НОМЕР_7 , емітовану на ім`я ОСОБА_2 , а саме:
- з карткового рахунку № НОМЕР_4 – 6 700 грн та 7 476 грн;
- з карткового рахунку № НОМЕР_6 – 20 594, 42 грн та 10 300 грн. (т. 1 а.с. 8-10, 124-125, 194-195)
Вказані операції, зокрема, здійснювались за рахунок використання кредитних коштів.
Того ж дня 31.12.2024 року ОСОБА_1 звернулась до оператора АТ КБ «ПриватБанк» в телефонному режимі, повідомивши про списання з її рахунків грошових коштів. Внаслідок чого 31.12.2024 року о 9 год. 45 хв. 58 с. банком було заблоковано картки позивача (т. 1 а.с. 104, 142).
10.01.2025 року позивач звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» також із письмовою заявою про повідомлення результатів службового розслідування та повернення їй коштів в сумі 45 070, 42 грн, відновивши залишок коштів на її рахунках до стану, якому передували зазначені нею операції (т. 1 а.с. 13).
30.01.2025 року на вищевказане звернення відповідачем було надано відповідь, у якій повідомлено про відсутність підстав для задоволення її вимог (т. 1 а.с. 14-14).
10.01.2025 року позивач також звернулась із заявами про вчинення відносно неї злочину до Дарницького управління поліції ГУНП у м. Києві та Управління протидії кіберзлочинам у Вінницькій області. 17.01.2025 року матеріали заяви ОСОБА_1 були передані до Відділу поліції № 2 ВРУП ГУНП у Вінницькій області. 04.03.2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 було внесено відомості про кримінальне правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, за № 12025020040000154 (т. 1 а.с. 11-12, 15, 175-188).
Крім того, 03.02.2025 року ОСОБА_2 звернулась до Відділу поліції № 1 (м. Вишневе) БРУП ГУНП в Київській області із заявою про вчинення відносно неї кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. 15.02.2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою  ОСОБА_2 було внесено відомості про кримінальне правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, за № 12025116380000021 (т. 1 а.с. 53-55, т. 2 а.с. 3, 6-7, 11-18).
Досудове розслідування у кримінальних провадженнях № 12025020040000154 та № 12025116380000021 за вищевказаними фактами наразі тривають. (т. 1 а.с. 175-219, т. 2 а.с. 3-36, 44-76).
15.07.2025 року головним спеціалістом управління безпеки ГО по захисту електронних платежів та послуг АТ КБ «ПриватБанк» Тупкою О.В. була проведена службова перевірка щодо шахрайських дій відносно позивача, за результатом якої було складено Висновок службової перевірки, відповідно до якого встановлено, що в період часу з 01.12.2024 року до 31.12.2024 року в Приват24 клієнта ОСОБА_1 здійснювались входи з пристрою, типового для даного акаунту, зазначеного як RMX3263/REALME (imei 7A3CACF7CEC1F32D). Типовими ip-адресами для даного акаунту у вказаний період є наступні: 188.163.75.17; 93.170.89.250. 
Однак, у вказаний період часу були також здійснені входи з нетипового для даного акаунту пристрою, зазначеного як «SM-N976N/SAMSUNG» (imei 6D19BC4DC0483E15), при цьому входи здійснювалися з ip адреси НОМЕР_8 , геопозиція входів на даному пристрої відключена. 
Перший вхід з даного пристрою 2024-12-22 19:11:36 здійснено з посиленою автентифікацією, шляхом правильного введення логіну (фінансовий номер клієнта) та паролю від акаунту Приват24 клієнта ОСОБА_1 в мобільному додатку Приват24, встановленому на пристрої «SM-N976N/SAMSUNG» (imei 6D19BC4DC0483E15), з додатковим підтвердженням через IVR-дзвінок на фінансовий номер телефона клієнта НОМЕР_9 , в ході якого вона підтвердила вхід.
Також після входу в акаунт Приват24 22.12.2024 року о 19:11 з пристрою «SM-N976N/SAMSUNG» (imei 6D19BC4DC0483E15), клієнту ОСОБА_1 було направлено форму в Приват24 з повідомленням про успішний вхід в Приват24 з нетипового пристрою та пропозицію закрити цю сесію, якщо він здійснений не клієнтом та з рекомендацією в даному випадку змінити пароль в Приват24. 
Після отримання даного повідомлення, вхід з пристрою «SM-N976N/SAMSUNG» (imei 6D19BC4DC0483E15) не був відмінений клієнтом ОСОБА_1 , внаслідок чого даний пристрій було авторизовано як пристрій, що також належить клієнту. 
Повідомлення про оспорювані транзакції направлялись в мобільний додаток Приват24 клієнта ОСОБА_1 . Зміну фінансового номеру телефону та паролю Приват24 не встановлено. 
Підозрілих переглядів відомостей щодо карткових рахунків, особистих даних, входів в акаунт Приват24 клієнта ОСОБА_1 співробітниками Банку не зафіксовано. Порушень вимог платіжних систем під час здійснення операцій, які клієнт вважає неналежними не встановлено. Збоїв, несправностей, помилок в роботі програмних та апаратних комплексів, які могли б призвести до несанкціонованого втручання інших осіб в їх роботу та здійснення внаслідок цього несанкціонованих клієнтом ОСОБА_1 платіжних операцій не виявлено. Всі оспорювані операції проведені з автентифікацією платіжного інструменту і його держателя. 
Аналізуючи вищевикладене, оспорювані ОСОБА_1 операції відбулись внаслідок підтвердження клієнтом (під час IVR-дзвінку) входу до власного акаунту Приват24 з пристрою «SM-N976N/SAMSUNG» (imei 6D19BC4DC0483E15), а також не вчинення клієнтом дій щодо закриття сесії Приват24 на цьому пристрої після отримання відповідного повідомлення від банку (т. 1 а.с. 97-137, 142).
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що, як вбачається із результатів службового розслідування, підозрілих переглядів відомостей щодо карткових рахунків, особистих даних, входів в акаунт Приват24 ОСОБА_1 співробітниками банку не було зафіксовано. Також не було виявлено й збоїв, несправностей, помилок в роботі програмних та апаратних комплексів, які могли б призвести до несанкціонованого втручання інших осіб в їх роботу та здійснення внаслідок цього несанкціонованих ОСОБА_1 платіжних операцій. 
Суд визнав, що оспорювані операції проведені з автентифікацією платіжного інструменту і його держателя. Змін в акаунті Приват24 під час входу з пристрою «SM-N976N/SAMSUNG» (imei 6D19BC4DC0483E15) зафіксовано не було, фінансовий номер позивача не змінювався, вхід до акаунту здійснювався за правильного введення логіну та паролю. 
Також письмовими поясненнями, наданими позивачем 08.02.2025 року у СКП відділу поліції № 2 ВРУП ГУНП у Вінницькій області, підтверджується, що вона часто користується інтернет-покупками і їй на телефон часто надходять різні пропозиції та реклама із різних сайтів, що вона випадково переходила за різними посиланнями, де надають різні пропозиції, однак не звертала уваги, оскільки перейшовши згодом їх закривала (т. 1 а.с. 190-191). Вказані письмові пояснення узгоджуються й з поясненнями, наданими позивачкою в ході розгляду справи. 
За таких обставин, суд дійшов переконання, що позивач самостійно підтвердила шахраям вхід у Приват24, надавши згоду на шахрайські дії від її імені з іншого пристрою. При цьому в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази порушення банком правил проведення розрахункових операцій в процесі переказу грошових коштів з карткових рахунків позивача. 
Таким чином, встановивши наявність обставин, які безспірно доводять, що саме ОСОБА_1 своїми діями/бездіяльністю сприяла незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі 31.12.2024 року проведення платіжних операцій, суд дійшов висновку, що підстав для задоволення позову немає.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Закон України «Про платіжні послуги» визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури.
Пунктом 6 частини дев`ятнадцятої статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що емітент зобов`язаний повідомляти користувача про виконання операцій з використанням електронного платіжного засобу.
Згідно з частиною двадцятою статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач зобов`язаний зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору, укладеного з емітентом, не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права, не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації.
Відповідно до пункту 136 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою правління НБУ від 29 липня 2022 року № 164 (далі - Положення), користувач зобов`язаний: зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень.
Згідно з пунктом 5 частини двадцятої статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації.
Згідно з пунктом 140 розділу VII Положення, користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.
До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.
Аналогічні положення викладені й у частині п`ятій статті 87 Закону України «Про платіжні послуги».
Пунктом 141 розділу VII Положення, передбачено, що емітент зобов`язаний надавати ПІН, індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням платіжного інструменту, лише держателю платіжного інструменту в порядку, визначеному договором (крім випадку, передбаченого в пункті 142 розділу VII цього Положення).
Власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг унаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених законодавством України строків (пункти 146, 147 Положення).
Аналіз вказаних нормативно-правових актів, які є спеціальними для спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Лише наявність обставин, які доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його цивільно-правової відповідальності.
Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду України у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та Верховного Суду у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року № 176/1445/22, від 04 жовтня 2024 року у справі № 337/6010/23.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз правових норм, що регулюють спірні правовідносини, встановивши, що ОСОБА_1 своїми діями та бездіяльністю сприяла незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 31.12.2024 року щодо перерахування з її карткового рахунку грошових коштів у загальному розмірі 45 070, 42 грн, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
При цьому доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1  користувалася рахунками АТ КБ «ПриватБанк» добросовісно, у звичний спосіб, не передавала нікому ПІН-кодів, паролів, фінансового телефону чи інших засобів доступу, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки, як встановлено із висновку службового розслідування від 15.07.2025 року за результатом звернення ОСОБА_1 щодо можливих шахрайських дій шляхом списання коштів з її банківського рахунку, 22.12.2024 року було здійснено вхід з посиленою автентифікацією шляхом правильного введення логіну (фінансовий номер клієнта) та паролю від акаунту Приват24 клієнта ОСОБА_1 із пристрою, з якого і було здійснено спірні операції 31.12.2024 року, з додатковим підтвердженням через IVR-дзвінок на фінансовий номер телефона клієнта НОМЕР_9 , в ході якого вона підтвердила відповідний вхід у Приват24. 
Надалі банком було направлено форму клієнту ОСОБА_1 у Приват24 із повідомленням про успішний вхід у Приват24 з нетипового пристрою та пропозицію закрити цю сесію, якщо він здійснений не клієнтом та з рекомендацією в даному випадку змінити пароль в Приват24. Після отримання даного повідомлення, вхід з пристрою, за допомогою якого 31.12.2024 року було перераховано кошти («SM-N976N/SAMSUNG» (imei 6D19BC4DC0483E15)), не був відмінений клієнтом ОСОБА_1 , внаслідок чого даний пристрій було авторизовано як пристрій, що також належить клієнту.
Таким чином, наведені обставини доводять, що банк, дотримуючись пункту 6 частини дев`ятнадцятої статті 38 Закону України «Про платіжні послуги», яким передбачено, що емітент зобов`язаний повідомляти користувача про виконання операцій з використанням електронного платіжного засобу, попередив ОСОБА_1 про вхід у її Приват24 з нетипового пристрою, натомість позивач, не виконавши вимоги пункту 3 частини двадцятої статті 38 Закону України «Про платіжні послуги», яким визначено обов`язок користувача не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права, не вчинила необхідній на те дій, щоб запобігти ініціювати спірні платіжні операції.
Що стосується посилання у апеляційній скарзі на те, що відповідач не надав жодного доказу, що б підтверджував, що саме позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла незаконному використанню її платіжного інструменту або персональних даних, то апеляційний суд зауважує, що висновок службового розслідування від 15.07.2025 року є належним та достатнім доказом, який підтверджує обставини, що ОСОБА_1 своїми діями та водночас бездіяльністю сприяла незаконному використанню інформації, яка дала змогу здійснити платіжні операції.
Натомість стороною позивача ніяких доказів на спростування встановлених у висновку службового розслідування від 15.07.2025 року обставин надано не було, а тому суд першої інстанції обґрунтовано врахував його при ухваленні оскаржуваного рішення.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Між тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ОСОБА_1  не позбавлена права в межах кримінального провадження, де вона є потерпілою, подати цивільний позов до осіб, винних у заволодінні її грошовими коштами.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.05.2025 року у справі № 703/1211/24.
Натомість жодних обґрунтованих доводів на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить, що, в свою чергу, не дає підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану її представником – адвокатом Левченком Артемом Олександровичем, залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 лютого 2026 року – без змін.
Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за нею.
Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий       О. В. Ковальчук

Судді:        О. С. Панасюк

О. Ю. Береговий