ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/35563/25 Головуючий у 1 інстанції: Кушнова А.О.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.
Суддів Кузьмишиної О.М.
Ключковича В.Ю.
За участю секретаря Данилюк Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно статті 229 КАС України, адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просив:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у внесенні до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів даних про порушення правил військового обліку 06.12.2024, щодо ОСОБА_1 без складання протоколу або постанови щодо відповідних подій;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 привести у відповідність дані у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів відносно ОСОБА_1 шляхом виключення з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів даних про порушення правил військового обліку, відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 .
07 серпня 2025 року до Київського окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій просив зупинити дію індивідуального акта, а саме, подання для здійснення адміністративного затримання та доставлення призовника, військовозобов`язаних та резервістів, які вчинили правопорушення, передбачені статтями 210,210-1 №Е668233 від 06.12.2024, до Національної поліції України (автоматичне звернення) щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до розгляду по суті справи 320/35563/25, застосувавши норму прямої дії ст. 61 Конституції України та застосувавши висновки Великої палати ЄСПЛ у справі «Сергій Золотухін проти Росії».
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 07.08.2025 про забезпечення позову відмовлено.
Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нову ухвалу, якою заяву про забезпечення позову задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржує дії ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у внесенні до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів даних про порушення правил військового обліку 06.12.2024, щодо ОСОБА_1 без складання протоколу або постанови щодо відповідних подій.
В обґрунтування заяви про вжиття заходів забезпечення позову позивач зазначив, що відповідачем протиправно внесено до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомості про порушення ним правил військового обліку без складання протоколу чи постанови про адміністративне правопорушення.
Заявник вказує, що аналогічні обставини вже були предметом судового розгляду у справі №420/30420/24, за результатами якого рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.05.2025, яке набрало законної сили, визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо ініціювання його розшуку та подання до органів поліції у зв`язку з нібито неоновленням військово-облікових даних. На думку заявника, відповідач фактично повторно намагається притягнути його до відповідальності за ті самі обставини.
Також, заявник посилається на те, що має чинну відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, надану ІНФОРМАЦІЯ_2 до 21.03.2028, а тому, вважає незаконними дії щодо його розшуку та можливого доставлення до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Крім того, заявник зазначає, що відповідач не надав доказів складення щодо нього протоколів чи постанов за статтями 210, 210-1 КУпАП, не повідомив, які саме облікові дані нібито не були уточнені, а також не надав належних відповідей на адвокатський запит представника позивача.
Отже, заявник вважає, що перебування його у розшуку створює ризик затримання працівниками поліції, доставлення до територіального центру комплектування та соціальної підтримки та подальшої мобілізації до вирішення спору по суті, що, на його думку, унеможливить ефективний судовий захист його прав.
Відмовляючи у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що застосування судом обраних заявником заходів забезпечення позову не може ґрунтуватись лише на доводах заявника про ймовірність порушення у майбутньому його прав та інтересів можливими діями службових осіб органу військового управління України, що веде військовий облік та здійснює мобілізацію населення.
На переконання суду першої інстанції, посилання позивача на те, що без вжиття судом заходів забезпечення позову можливе протиправне доставлення заявника поліцією до ТЦК та притягнення до адміністративної відповідальності за подію, що вже була предметом судового розгляду, не може визнаватись достатнім для вжиття заходів забезпечення позову. Суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно можуть бути порушеними у майбутньому.
При цьому, суд першої інстанції звернув увагу, що заява про забезпечення позову не містить посилання на беззаперечні мотиви та докази, з яких можливо встановити порушення прав, свобод та інтересів позивача, а також, що захист прав, свобод та інтересів заявника буде неможливим без вжиття відповідних заходів і для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час розгляду заяви про забезпечення позову судом не виявлено існування очевидної небезпеки порушення прав та інтересів позивача до прийняття у відповідній справі судового рішення, або неможливості захисту таких прав та інтересів без вжиття заходів забезпечення позову, або необхідності докласти значних зусиль та витрат для відновлення таких прав та інтересів при виконанні у майбутньому судового рішення, якщо його буде прийнято на користь позивача.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, предметом спору у справі № 320/35563/25 є визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо внесення 06.12.2024 до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів даних про порушення правил військового обліку ОСОБА_1 без складання протоколу або постанови щодо відповідних подій; зобов`язання привести у відповідність дані у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів відносно ОСОБА_1 шляхом виключення з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів даних про порушення правил військового обліку.
Разом з тим, заявник також просить суд зупинити дію індивідуального акта, а саме, подання для здійснення адміністративного затримання та доставлення призовника, військовозобов`язаних та резервістів, що не є предметом оскарження у цій справі.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога заявника, зазначена в заяві про забезпечення позову, суперечить вимогам пункту 5 частини третьої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України.
Разом з тим, в апеляційній скарзі позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції та вказує про наявність підстав для забезпечення позову, які передбачені пунктом 1 частини 2 статті 150 КАС України. Апелянт зазначає, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до його затримання працівниками поліції, доставлення до територіального центру комплектування та соціальної підтримки та подальшої мобілізації до вирішення спору по суті, що, на його думку, істотно ускладнить або унеможливить ефективний захист та поновлення порушених прав. Також позивач посилається на те, що відповідач фактично повторно вчиняє дії щодо притягнення його до відповідальності за ті самі обставини, які вже були предметом судового розгляду у справі №420/30420/24, чим порушується принцип «non bis in idem», закріплений статтею 61 Конституції України та практикою ЄСПЛ у справі Sergey Zolotukhin v. Russia.
Надаючи оцінку вищевказаним висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 1 статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Положенням ч. 2 ст. 150 КАС України закріплено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
У відповідності до приписів частини 1 статті 151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Згідно ч. 2 ст. 151 КАС України, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).
Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Водночас, необґрунтоване вжиття заходів забезпечення позову може призвести до правових ускладнень значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 10 січня 2023 року у справі №640/35568/21.
Згідно із Рекомендаціями №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Таким чином, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Враховуючи вищевказане, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суд у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 28 лютого 2024 року у справі № 380/14241/23, від 01 червня 2022 року у справі №580/5656/21, від 11 березня 2026 року у справі № 380/12281/25.
Беручи до уваги викладене, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
В першу чергу колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що предметом спору у даній справі є виключно правомірність дій ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів даних про порушення правил військового обліку відносно ОСОБА_1 без складання відповідного протоколу або постанови, а також вимога про виключення таких відомостей із реєстру. 
Разом з тим, поданою заявою про забезпечення позову позивач фактично просив зупинити дію індивідуального акта, а саме, подання для здійснення адміністративного затримання та доставлення призовника, військовозобов`язаного та резервіста, що не є предметом оскарження у межах даної справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що заявлений позивачем захід забезпечення позову не відповідає предмету спору та суперечить вимогам пункту 5 частини третьої статті 151 КАС України.
Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для забезпечення позову, передбачених пунктом 1 частини другої статті 150 КАС України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що забезпечення позову є виключним процесуальним інститутом, застосування якого допускається лише за наявності належно доведених обставин, визначених процесуальним законом. Оскаржувана ухвала суду містить належне правове обґрунтування критеріїв застосування заходів забезпечення позову, зокрема, щодо їх співмірності, адекватності, необхідності та наявності безпосереднього зв`язку між заявленим заходом забезпечення та предметом позовних вимог.
Посилання апелянта на те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до його затримання працівниками поліції, доставлення до територіального центру комплектування та соціальної підтримки та подальшої мобілізації, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, наведені твердження ґрунтуються на припущеннях щодо можливих майбутніх дій суб`єкта владних повноважень. 
При цьому, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів існування реальної, очевидної та безпосередньої небезпеки заподіяння шкоди правам позивача до ухвалення рішення у даній справі. Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що адміністративний суд здійснює захист реально порушених прав та інтересів особи, а не тих, які лише можуть бути порушені у майбутньому.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач фактично повторно вчиняє дії щодо притягнення позивача до відповідальності за ті самі обставини, які вже були предметом судового розгляду у справі №420/30420/24, також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Колегія суддів враховує, що у справі №420/30420/24 предметом судового розгляду були дії ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо звернення до органів Національної поліції із поданням про доставлення громадян, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 КУпАП, у тому числі позивача.
Водночас, у даній справі предметом спору є правомірність внесення ІНФОРМАЦІЯ_1 інформації до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. 
Таким чином, наведені апелянтом обставини стосуються оцінки правомірності дій відповідача по суті спору та не свідчать про наявність передбачених статтею 150 КАС України підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Посилання апелянта на положення статті 61 Конституції України та практику ЄСПЛ у справі Sergey Zolotukhin v. Russia колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів фактичного повторного притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Зокрема, у матеріалах справи відсутні відомості щодо складення нових протоколів чи винесення постанов про адміністративне стягнення відносно позивача.
Доводи апеляційної скарги щодо наявності у позивача чинної відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації до 21.03.2028 також не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки зазначені обставини самі по собі не свідчать про існування передбачених частиною другою статті 150 КАС України підстав для забезпечення позову та не підтверджують неможливості ефективного захисту прав позивача без вжиття відповідних заходів.
Щодо посилання апелянта на ненадання відповідачем доказів складення протоколів чи постанов за статтями 210, 210-1 КУпАП, ненадання відповідей на адвокатський запит, а також щодо правомірності внесення інформації до реєстру «Оберіг», дотримання процедури вручення повісток, строків притягнення до адміністративної відповідальності та наявності чи відсутності факту порушення правил військового обліку, колегія суддів зазначає, що такі обставини безпосередньо стосуються предмета доказування у справі по суті спору.
Разом з тим, під час вирішення питання про забезпечення позову суд не здійснює остаточного вирішення спору по суті та не надає правової оцінки всім доказам у справі в контексті законності чи незаконності оскаржуваних дій.
Беручи до уваги вищевикладене, оскільки, в матеріалах справи відсутні докази та підтвердження того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.
Згідно статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом, відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Щодо інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Суд апеляційної інстанції, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм процесуального права, а тому, підстав для її скасування не вбачається.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями ст.ст. 229, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р. 

Судді Кузьмишина О.М.

Ключкович В.Ю. 

Повне судове рішення складено 20.05.2026 р.