Справа № 473/552/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
іменем України

"19" травня 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого – судді Вуїва О.В.,
за участю секретаря судового засідання Москаленко С.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вознесенську цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» (далі – ТОВ «Українські фінансові операції») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2026 року ТОВ «Українські фінансові операції» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому вказувало, що 25 вересня 2024 року ТОВ «Лінеура Україна» уклало зі ОСОБА_1 . Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4993448. 
Відповідно до договору ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язалося надати та надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 8 000 грн зі строком користування коштами протягом 360 днів – до 19 вересня 2025 року, а відповідач зобов`язався вчасно повернути кредит, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 0,95 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом (у разі, якщо позичальник до 24 жовтня 2024 року здійснить сплату першого платежу згідно графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту), а в інших випадках проценти підлягають до нарахування за ставкою 1 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом.
У разі порушення позичальником умов кредитного договору останній зобов`язався сплачувати штраф у розмірі 25 % від суми невиконаного/неналежно виконаного грошового зобов`язання (починаючи з 2-го дня кожного факту такого невиконання). 
02 червня 2025 року ТОВ «Лінеура Україна» уклало з ТОВ «Українські фінансові операції» Договір факторингу №02-1/06/2025, за яким первісний кредитор відступив позивачу право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №4993448 від 25 вересня 2024 року. 
Позичальник свої зобов`язання жодному з кредиторів належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 20 вересня 2025 року виникла заборгованість у загальному розмірі 36 880 грн, у тому числі:
-заборгованість за кредитом – 8 000 грн;
-заборгованість за процентами – 28 880 грн. 
Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача у повному обсязі.
В судове засідання представник позивача Дідух Є.О. не з`явився, проте надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі. 
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи за місцем його реєстрації, причину неявки суду не повідомив.
Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивача в окремій заяві не заперечував проти такого порядку вирішення спору.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.
Зокрема, суд встановив, що 25 вересня 2024 року ТОВ «Лінеура Україна» уклало зі ОСОБА_1 . Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4993448. 
Відповідно до договору ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 8 000 грн зі строком користування коштами протягом 360 днів – до 19 вересня 2025 року, а відповідач зобов`язався вчасно повернути кредит, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 0,95 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом (у разі, якщо позичальник до 24 жовтня 2024 року здійснить сплату першого платежу згідно графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту), а в інших випадках проценти підлягають до нарахування за ставкою 1 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом.
У разі порушення позичальником умов кредитного договору останній зобов`язався сплачувати штраф у розмірі 25 % від суми невиконаного/неналежно виконаного грошового зобов`язання (починаючи з 2-го дня кожного факту такого невиконання). 
02 червня 2025 року ТОВ «Лінеура Україна» уклало з ТОВ «Українські фінансові операції» Договір факторингу №02-1/06/2025, за яким первісний кредитор відступив позивачу право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №4993448 від 25 вересня 2024 року. 
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
При цьому, згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).
Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. 
Згідно ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 з дотриманням положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» уклали між собою кредитний договір в електронній формі, узгодили у ньому усі істотні умови, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» позичальник підписав договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 
Таким чином, ОСОБА_1 набув статусу, прав та обов`язків позичальника у кредитних правовідносинах з ТОВ «Лінеура Україна».
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. 
Також, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). 
За встановленого, з укладенням 02 червня 2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» Договору факторингу №02-1//06/2025, права та обов`язки первісного кредитора за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №4993448 від 25 вересня 2024 року, перейшли до ТОВ «Українські фінансові операції». 
Суд встановив, що ТОВ «Лінеура Україна» перерахувало кредитні кошти у загальному розмірі 8 000 грн на банківську картку позичальника, що підтверджується відповіддю ПАТ «МТБ Банк» від 22 квітня 2026 року за вих. №00/1626-0/61.2.2-БТ-К та випискою з банківського рахунку відповідача (а.с. 137-139). 
Також з матеріалів справи вбачається, що позичальник свої зобов`язання жодному з кредиторів належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 20 вересня 2025 року йому нараховано заборгованість у загальному розмірі 36 880 грн, у тому числі:
-заборгованість за кредитом – 8 000 грн;
-заборгованість за процентами (за період з 25 вересня 2024 року до 20 вересня 2025 року) – 28 880 грн. 
Однак суд не погоджується з наданим розрахунком в частині нарахованих процентів, оскільки вказані нарахування частково не узгоджуються з умовами кредитного договору. При цьому, проценти нараховувалися позивачем за узгодженими сторонами розмірами процентної ставки. Умови кредитного договору щодо розміру денної процентної ставки не суперечать вимогам Закону України «Про споживче кредитування». 
У той же час, як раніше встановлено судом, сторони кредитного договору узгодили строк кредитування у 360 днів – до 19 вересня 2025 року.
Таким чином, строк кредитування закінчився 19 вересня 2025 року.
Натомість, нарахування договірних процентів за користування кредитом кредитор здійснював до 20 вересня 2025 року.
У той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 вказала, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Водночас, у постанові від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що проценти за користування кредитом – проценти, які нараховуються в межах строку кредиту, визначені у договорі. Такі проценти розуміються, як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплати врегульований ч. 1 ст. 1048 ЦК України.
В той же час, проценти за неправомірне користування чужими коштами – проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати якого врегульований ч. 2 ст. 625 ЦК України. 
Позивач не заявляв окремих вимог про стягнення процентів, нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
За такого, стягненню підлягає лише заборгованість за договірними процентами, нарахованими в межах строку кредитування, тобто до 19 вересня 2025 року (у розмірі 28 800 грн).
В іншій частині суд погоджується з нарахуваннями.
Тому встановлена заборгованість підлягає стягненню зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції».
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача (згідно розміру задоволених вимог) також підлягають стягненню 2 656,54 грн судового збору.
Що стосується вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, то в цій частині суд виходить з наступного.
Дійсно, відповідно до вимог ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України суд в залежності від результату розгляду справи зобов`язаний розподілити між сторонами витрати на професійну правничу допомогу.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач надав суду копію Договору про надання юридичних послуг від 01 серпня 2024 року №01/08/2024-А, укладеного між позивачем та адвокатом Дідухом Є.О., з додатками, що містять перелік, обсяг виконаних робіт та узгоджену сторонами вартість послуг, необхідних для надання правничої допомоги. Зокрема, відповідно до копії Детального опису робіт від 15 грудня 2025 року №4993448, копії Акту прийому-передачі виконаних робіт від 15 грудня 2025 року №4993448, адвокатом виконано роботи із загальною вартістю в 10 000 грн, у тому числі: зустріч адвоката з клієнтом, усна первинна консультація, надання роз`яснень; дослідження документів, аналіз обставин справи; аналіз законодавства, судової практики; підготовка позицій; письмова юридична консультація; складання та направлення адвокатських запитів; складання позовної заяви; складання та оформлення інших непроцесуальних документів, додатків до позову; складання інших процесуальних документів (клопотань, відповіді на відзив, письмових пояснень тощо); представництво інтересів клієнта в суді. 
Проте, у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.
Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Даний спір є спором незначної складності, судова практика щодо яких є сталою і передбачуваною, справа не передбачає необхідності виконання значного обсягу дій та робіт, необхідних для її підготовки та розгляду.
При цьому, позивачем не доведено вказані витрати на правничу допомогу у повному обсязі (зокрема обґрунтованість витрат одночасно на усне та письмове консультування адвокатом клієнта, витрати на представництво адвокатом інтересів клієнта в суді (за умови відсутності такого представництва)).
Отже, зважаючи на категорію даної справи, яка є нескладною, враховуючи усталену практику, суд вважає, що визначені позивачем до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є завищеними і не являються співмірними, обґрунтованими і пропорційними об`єму здійсненої роботи та наданих послуг, складності справи, а тому (з урахуванням розміру задоволених вимог) дійшов висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування витрат на правничу допомогу до 5 000 грн.
Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 282, 284, 289 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково. 

Стягнути зі  ОСОБА_1  (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; ідент. номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» (04070, м. Київ, вул. Глибочицька, 40, приміщення 19, літ. «Н», «П»; код ЄДРПОУ 40966896) заборгованість за Договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4993448 від 25 вересня 2024 року, що утворилася станом на 20 вересня 2025 року, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 8 000 (вісім тисяч) гривень; заборгованість за процентами за користування кредитом (за період з 25 вересня 2024 року до 19 вересня 2025 року) у розмірі 28 800 (двадцять вісім тисяч вісімсот) гривень, а всього в загальному розмірі 36 800 (тридцять шість тисяч вісімсот) гривень, а також 7 656 (сім тисяч шістсот п`ятдесят шість) гривень 54 копійки судових витрат. 

Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення. 

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення. 

Суддя:  О.В. Вуїв