Справа № 716/877/26 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25.05.2026 Заставнівський районний суд Чернівецької області у складі:
головуючої судді – Пухарєвої О.В.,
з участю секретаря судового засідання – Кульки О.М.,
заявника – ОСОБА_1 ,
представника заявника – Паскар А.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Заставназаяву Дуди Галини Георгіївни, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису, -

В С Т А Н О В И В:

21.05.2026 заявник ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Паскар А.Л., звернулася до суду із заявою, в якій просить видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проживаючих за адресою: АДРЕСА_1 строком на 6 (шість) місяців, яким визначити тимчасові обмеження їх прав відносно ОСОБА_1 , а саме: 
- заборонити перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривдникам, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
- заборонити вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Підставою для звернення до суду є систематичне вчинення щодо заявниці - ОСОБА_1 домашнього психологічного насильства з боку її дочки та зятя. Такі дії проявляються у постійному моральному тиску, словесних образах, погрозах приниженні честі та гідності, переслідуванні, спрямованих на пригнічення волі та встановлення контролю над її поведінкою. Внаслідок зазначених дій у заявниці виникають обґрунтовані побоювання за власну безпеку, погіршується емоційний і психологічний стан, з`являється відчуття постійної тривоги та незахищеності. Вказана поведінка ОСОБА_2 та ОСОБА_4 має тривалий та систематичний характер, негативно впливає на психічне здоров`я заявниці, порушує її право на безпечне сімейне середовище та створює реальну загрозу продовження психологічного насильства у майбутньому.
Доказом систематичного характеру вчинення щодо заявниці домашнього психологічного насильства є притягнення кривдників до адміністративноївідповідальності за вчинення домашнього насильства щодо неї.
Так, постановою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 25.02.2026 року у справі № 716/264/26 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУПАП. Судом встановлено, що 08.02.2026 року він вчиняв щодо заявниці домашнє насильство психологічного характеру, а саме висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, словесно ображав та погрожував фізичною розправою.
Крім того, постановою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19.03.2026 року у справі № 716/423/26 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУПАП. Відповідно до встановлених судом обставин, вона вчиняла щодо заявниці домашнє насильство психологічного та економічного характеру, зокрема ображала i нецензурною лайкою, а також пошкодила двері та шибу будинку, чим завдала матеріальної та моральної шкоди.
Також стверджуванні обставини домашнього психологічного насильства і факти звернення ОСОБА_1 до поліції зі скаргами на дії кривдників, підтверджуються отриманою за адвокатським запитом до Відділення поліції № 3 (м. Заставна)Чернівецького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області інформації. З отриманої інформації від поліції, зокрема, вбачається і те, що внаслідок протиправної поведінки ОСОБА_3 щодо ОСОБА_1 стосовно нього було застосовано термінові заборонні приписи у будь-якій спосіб контактувати із потерпілою.
Наведені обставини підтверджують тривалий, повторюваний та систематичний характер домашнього насильства щодо ОСОБА_1 , що свідчить про наявність реальної загрози продовження протиправної поведінки у майбутньому. У зв`язку з цим заявниця змушена звернутися до суду з метою отримання належного судового захисту шляхом видачі обмежувального припису відносно кривдників.
Заявниця ОСОБА_1 та її представник - адвокат Паскар А.Л. в судовому засіданні заяву підтримали, просили її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в заяві. ОСОБА_1 суду пояснила, що вона постійно проживає в будинку АДРЕСА_1 разом із своєю донькою ОСОБА_2 та її чоловіком ОСОБА_3 , які постійно вчиняють акти психологічного насильства відносно неї. Іншого житла вона не має. 
Заінтересовані особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, проте в суд не з`явилися. Їх неявка не перешкоджає розгляду даної справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши заявницю та її представника, прийшов до таких висновків.
Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 , її донька ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_3 спільно проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 25.02.2026 року у справі № 716/264/26 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУПАП. Судом встановлено, що 08.02.2026 року він вчиняв щодо заявниці домашнє насильство психологічного характеру, а саме висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, словесно ображав та погрожував фізичною розправою.
Крім цього, постановою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19.03.2026 року у справі № 716/423/26 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУПАП. Відповідно до встановлених судом обставин, вона 10.02.2026 вчинила щодо заявниці домашнє насильство психологічного та економічного характеру, зокрема ображала i нецензурною лайкою, а також пошкодила двері та шибу будинку, чим завдала матеріальної та моральної шкоди.
Також обставини домашнього психологічного насильства і факти звернення ОСОБА_1 до поліції зі скаргами на дії кривдників, підтверджуються отриманою за адвокатським запитом до Відділення поліції № 3 (м. Заставна)Чернівецького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області відповіді начальника підполковника поліції Романа Мірошника № 49541-2026 від 19.05.2026. З отриманої інформації вбачається, що ОСОБА_5 упродовж 2021-2026 років зверталася 12.05.2021 із заявою про те, що її донька ОСОБА_6 та її співмешканець ОСОБА_7 систематично вчиняє відносно заявниці домашнє насильство, про що складено адміністративні протоколи за ч.2 ст.173-2 КУпАП від 30.05.2021. Крім цього, як зазначено в доповідній записці заступника начальника відділення поліції № 3 ОСОБА_8 щодо розгляду звернення ОСОБА_9 , відносно порушників винесено термінові заборонні приписи у будь-якій спосіб контактувати із потерпілою. 
Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушення прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.
Невжиття своєчасних обмежувальних заходів стосовно кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілому від насильства у сім`ї.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Відповідно до пункту 2 частини 1 ст. 24 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають постраждала особа або її представник.
Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 зазначено, що, враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративні правопорушення та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
Пунктами 3, 4 частини 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких, зокрема, особи, які спільно проживають або проживали однією сім`єю, але не перебувають або не перебували в шлюбі; батьки (мати, батько) і дитина (діти).
Необхідною умовою для застосування судом до заінтересованих осіб спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що підлягає доказуванню.
Вирішуючи питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису, суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Дослідженими судом доказами, зокрема з постанови Заставнівського районного суду Чернівецької області від 25.02.2026 року у справі № 716/264/26 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУПАП та постанови Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19.03.2026 року у справі № 716/423/26 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУПАП, отже підтверджено вчинення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 домашнього насильства.
Приймаючи до уваги досліджені письмові докази, суд дійшов висновку про наявність обставин, які входять до предмету доказування у даній справі та доведеності факту вчинення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 психологічного насильства щодо ОСОБА_1 .
Протидія насильству в сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини. При здійсненні насильства в сім`ї відбувається порушення прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.
Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдників може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.
При цьому наголошується, що суд видає обмежувальний припис, коли є достатні докази того, що життя, здоров`я або безпека постраждалої особи під загрозою, або коли кривдник продовжує чинити насильство чи переслідування.
Заявниця ОСОБА_1 не надала доказів систематичного вчинення домашнього насильства заінтересованими особами відносно неї, що є необхідною умовою для застосування до особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом «Про запобігання та протидію домашньому насильству» .
Тобто, заявницею ОСОБА_1 всупереч до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували вчинення відносно неї домашнього насильства ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в період з 12.05.2021 по 08.02.2026, та свідчили про тривалий та систематичний характер такого насильства чи наявність існування безпосередньої загрози життю чи здоров`ю.
При цьому, сам по собі факт наявності термінового заборонного припису відносно кривдників від 2021 року за вчинення психологічного насильства не може бути безумовною підставою для застосування спеціального заходу у вигляді обмежувального припису. Також, заявницею не повідомлено обставин та не надано жодного доказу на підтвердження того, що на час звернення до суду із заявою про видачу обмежувального припису існує вірогідність вчинення домашнього насильства, а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у зв`язку із не вчиненням щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обмежувального припису.
Відтак враховуючи, що протягом тривалого часу відсутні випадки вчинення домашнього насильства з боку кривдників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд вважає, що лише саме події, які відбулися 08.02.2026 та 10.02.2026 не можуть бути підставою для застосування обмежувального припису у зв`язку з відсутністю фактів продовження кривдниками вчинення психологічного насильства та доказів наявності реальних ризиків вчинення у майбутньому домашнього насильства.
З урахуванням вищевикладених норм матеріального та процесуального права, а також наданих ОСОБА_1 доказів, суд вважає, що заявницею не доведено наявність обставин, які відповідно до положень Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», дають підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису та не є достатніми доказами того, що життя, здоров`я або безпека постраждалої особи під загрозою, оскільки дії вчинені кривдниками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо ОСОБА_1 не мають триваючого, систематичного характеру, тому суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 10, 81, 141, 259, 263-265, 294, 350-6, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:
У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 01.06.2026.

Суддя Олена ПУХАРЄВА