КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

апеляційне провадження №22-ц/824/5399/2026
справа №369/15642/24

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Желепи О.В., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Янченка А.В., повне рішення складено 27 листопада 2025 року,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області про зняття арешту із земельної ділянки, -

встановив:
1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про зняття арешту із земельної ділянки.
Вимоги позову мотивує тим, що позивачка є власницею земельної ділянки, кадастровий номер 3222484200:03:002:0039, що розташована у с. Малютянка, Фастівського району (раніше Києво-Святошинського) району Київської області.
07 грудня 2011 року в межах кримінальної справи №1769 на вказану земельну ділянку постановою старшого слідчого в ОВС СВ УСБУ у м. Києві накладено арешт, зареєстрований 20 березня 2012 року реєстратором Шостої київської державної нотаріальної контори, реєстраційний номер обтяження 12297392.
Позивачка зазначає, що не була учасником вказаної кримінальної справи, тому законних підстав для накладення арешту не було.
Слідчим управлінням Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області у відповідь на адвокатський запит повідомлено, що кримінальна справа №1769 закрита і передана на зберігання до відділу архівного забезпечення Головного управління. Після закінчення встановлених строків зберігання (10 років) відповідно до вимог відомчих наказів кримінальна справа №1769 була знищена.
Станом на день подання позову до суду арешт із земельної ділянки позивачки не знято.
Представником позивачки відправлено адвокатський запит із проханням зняти арешт із земельної ділянки ОСОБА_1 . У відповідь Слідчим управлінням Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області повідомлено, що скасування арешту на майно постановою слідчого можливо лише на етапі досудового розслідування, тому для скасування арешту на земельну ділянку необхідно в порядку цивільного судочинства звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Позивачка вказує, що кримінальна справа, в межах якої накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484200:03:002:0039 закрита, тому продовження дії арешту призводить до порушення прав і законних інтересів позивачки, як власника такого майна.
Крім того, арешт на земельну ділянку накладено постановою старшого слідчого в ОВС СВ УСБУ у м. Києві на підставі положень КПК України в редакції 1960 року, відтак просить скасувати арешт із належного їй майна саме в порядку цивільного судочинства.
Вказує, що попередній розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 5 000,00 гривень.
Мотивуючи наведеним, просить:
- зняти арешт земельної ділянки кадастровий номер 3222482400:03:002:0039, яка належить ОСОБА_1 , накладений постановою старшого слідчого ОСВ СВ УСБУ у м. Києві у межах кримінальної справи №1769 від 07 грудня 2011 року, шляхом припинення обтяження №12297392, зареєстрованого 20 березня 2012 року реєстратором Шостої київської державної нотаріальної контори;
- стягнути судові витрати.
2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 26 листопада 2025 року позов задоволено.
Знято арешт із земельної ділянки кадастровий номер 3222482400:03:002:0039, яка належить ОСОБА_1 , накладений постановою старшого слідчого ОВС СВ УСБУ у м. Києві у межах кримінальної справи №1769 від 07 грудня 2011 року, шляхом припинення обтяження №12297392, зареєстрованого 20 березня 2012 року реєстратором Шостої київської державної нотаріальної контори.
Стягнуто за рахунок бюджетних призначень з Головного управління Служби безпеки України в місті Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 968,96 гривень.
Задовольнивши позов, суд першої інстанції вказав, що позивачка є належним власником спірної земельної ділянки, однак її право розпорядження цим майном обмежене арештом, накладеним у межах кримінальної справи, яка в подальшому була закрита, передана до архіву та знищена після закінчення строків зберігання. Отже, кримінальне провадження, в межах якого застосовано відповідний захід, фактично припинило існування.
Суд зазначив, що за змістом норм кримінального процесуального законодавства, чинного на момент накладення арешту, а також положень чинного КПК України, арешт майна має виключно тимчасовий характер і застосовується з метою забезпечення завдань кримінального провадження. У разі закриття кримінальної справи та відсутності підстав для подальшого застосування такого заходу арешт підлягає обов`язковому скасуванню.
Із припиненням кримінального провадження відпала легітимна мета втручання у право власності позивачки, у зв`язку з чим подальше існування арешту не відповідає вимогам законності та пропорційності. Такий арешт втрачає свій процесуальний характер як захід забезпечення кримінального провадження та фактично перетворюється на неправомірне обмеження права особи мирно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном.
Суд врахував, що чинне законодавство не передбачає ефективного механізму скасування арешту у кримінальному процесуальному порядку в ситуації, коли кримінальну справу закрито до набрання чинності КПК України 2012 року, а матеріали провадження знищено. Звернення до слідчого, прокурора чи слідчого судді у такому випадку є юридично неможливим або неефективним способом захисту, а відновлення кримінального провадження суперечило б принципу правової визначеності.
З огляду на це суд дійшов висновку, що спір має приватноправовий характер, оскільки стосується захисту права власності позивача від безпідставного обтяження, а тому підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Вимоги про звільнення майна з-під арешту у такому випадку є різновидом негаторного позову, спрямованого на усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном.
3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з ухваленим рішенням, Головним управлінням Служби безпеки України у місті Києві та Київської області подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи.
ГУ СБУ зазначає, що як юридична особа не є належним відповідачем, оскільки арешт накладався у кримінальній справі № 1769 від імені держави, а не в інтересах ГУ СБУ, яке не було учасником цієї справи. Відтак участь у справі має брати саме держава як сторона, а не орган СБУ як окремий суб`єкт цивільних правовідносин.
Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції не з`ясовано ключові обставини кримінальної справи № 1769, зокрема, не встановлено, чи була земельна ділянка речовим доказом у кримінальній справі, чи була вона набута злочинним шляхом і підлягала передачі в дохід держави, ким закрито справу та чи було при цьому вирішено питання про скасування арешту.
Зазначає, що у разі закриття кримінальної справи № 1769 не слідчим, а прокурором слідчі Управління Служби безпеки України у м. Києві, ГУ СБУ не могли мати жодного стосунку до прийняття рішення про скасування арешту земельної ділянки, вирішення її долі як речового доказу.
Вказує, на відсутність доказів незаконності накладення арешту, а також відсутність доказів того, що при закритті справи не було вирішено питання щодо арешту і речових доказів. За загальним правилом, при закритті справи уповноважена особа зобов`язана вирішити ці питання, що свідчить про можливе скасування арешту ще у межах кримінального провадження, чого суд першої інстанції не перевірив.
Крім того, ГУ СБУ посилається на те, що після закриття кримінальної справи арешт припинив свою дію в силу абзацу 1 частини 4 статті 132 КПК України, що підтверджено висновком Об`єднаної палати ККС ВС від 15 квітня 2024 року у справі № 554/2506/22. 
Відтак, фактично існує лише запис у реєстрі, який є наслідком, а не підставою арешту. Спір, пов`язаний із таким записом, має адміністративний характер, оскільки стосується реєстраційних дій, і за відсутності спору про право не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. У зв`язку із наведеним, уважає, що провадження у справі підлягало закриттю.
Вказує, що скаржником досліджено місце розташування земельної ділянки на загальнодоступній публічній кадастровій карті України та встановлено, що ділянка межує із землями лісогосподарського призначення та фактично розташована в лісовому масиві, що ставить під сумнів законність її відведення для сільськогосподарського використання без зміни цільового призначення.
Суд першої інстанції не витребував доказів щодо цих обставин, не оцінив їх та не залучив до участі у справі Державне агентство лісових ресурсів України як третю особу, хоча рішення може вплинути на інтереси держави. Також суд не постановив окрему ухвалу щодо можливих порушень законодавства. Це могло призвести до порушення державних інтересів у сфері лісового господарства та є підставою для скасування рішення.
Мотивуючи наведеним, просить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 листопада 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.
18 березня 2026 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив Державного агентства лісових ресурсів України на апеляційну скаргу.
Зазначає, що повноваження щодо розпорядження земельними ділянками державної власності, у тому числі лісогосподарського призначення, визначені статтею 122 Земельного кодексу України та статтею 31 Лісового кодексу України і належать органам виконавчої влади. Ліси надаються у користування на підставі їх рішень.
Таким чином, розпорядження земельними ділянками не належить до повноважень Держлісагентства.
Вказує, що право власності та користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації (стаття 125 Земельного кодексу України).
Стаття 16 ЦК України визначає способи захисту цивільних прав, серед яких - визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, відшкодування шкоди та інші.
До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом (частини 1 та 2 статті 1 Цивільного кодексу України).
Враховуючи викладене, погоджується з доводами скаржника.
Крім того вказує, що обрання позивачем неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові.
Зазначає, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 листопада 2025 року у справі № 369/15642/24, яким зобов`язано зняти арешт із земельної ділянки (кадастровий номер 3222482400:03:002:0039), ухвалено без залучення до участі у справі нотаріальної контори, яка здійснювала реєстрацію обтяження, що є порушенням статей 189, 197 ЦПК України.
Вказує, що підтримує вимоги апеляційної скарги.
Ухвалою апеляційного суду від 29 квітня 2026 року, занесеною до протоколу судового засідання, відзив Державного агентства лісових ресурсів України повернуто заявнику, оскільки вказана юридична особа не є учасником цієї справи.
26 березня 2026 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив адвоката Осадчук Т.С., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на апеляційну скаргу.
В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу посилається на необґрунтованість апеляційної скарги.
Вказує, що із відповіді на адвокатський запит убачається, що відповідач визнавав необхідність звернення до суду в порядку цивільного судочинства для зняття арешту, що узгоджується з практикою Верховного Суду. Водночас у суді представник відповідача безпідставно стверджує про неналежний спосіб захисту, чим вводить суд в оману.
Станом на день розгляду справи арешт із земельної ділянки кадастровий номер 3222484200:03:002:0039, яка належить ОСОБА_1 , не знято. Позивачка обґрунтовано звернувся до суду з позовом про зняття арешту як способом захисту права власності відповідно до статей 15, 16 ЦК України.
Зазначає, що позов про звільнення майна з-під арешту може заявляти власник майна. Відповідач не надав жодних доказів зняття арешту, натомість листом від 18.09.2024 №51/17/0-3060/24 прямо підтверджено, що арешт існує і може бути скасований лише за рішенням суду в цивільному порядку.
Вказує, що кримінальне провадження, в межах якого накладено арешт, закрито, однак питання про його скасування не вирішено, що порушує право власності позивача, гарантоване статтею 41 Конституції України, статтями 321, 391 ЦК України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Факт існування арешту підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав №360687208 від 02 січня 2024 року.
Звертає увагу, що належним відповідачем у справі є орган, який наклав арешт, у цій справі це ОСВ СВ УСБУ у м. Києві, правонаступником якого ГУ СБУ у м. Києві та Київській області. Нотаріус або державний реєстратор не є належними відповідачами.
Щодо участі Державного агентства лісових ресурсів України вказує, що земельна ділянка має сільськогосподарське цільове призначення, а твердження про її належність до лісових земель є припущеннями. Агентство не було залучене до справи у встановленому статтею 53 ЦПК України порядку, а рішення суду не впливає на його права чи обов`язки.
Тривале існування арешту також призводить до погіршення стану земельної ділянки, що суперечить вимогам статті 37 Закону України "Про охорону земель" та статті 96 Земельного кодексу України, оскільки позивачка позбавлена можливості належно використовувати землю.
Отже, незняття арешту після закриття кримінального провадження є протиправним втручанням у право власності. Єдиним ефективним способом захисту є його скасування в судовому порядку. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга підлягає відхиленню.
Позивач також заявляє про понесення витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000 грн, які підлягають розподілу відповідно до статті 141 ЦПК України.
В обґрунтування відзиву посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 24 квітня 2019 року у справі №2-3392/11, від 15 травня 2019 року у справі №372/2904/17-ц.
Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення залишити без змін.
5. Позиція учасників справи.
В судовому засіданні представник ГУ СБУ - Стельмаш Р.М. підтримав подану апеляційну скаргу, просив суд її задовольнити.
Адвокат Осадчук Т.С., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , в режимі відеоконференцзв`язку проти апеляційної скарги заперечувала, просила відмовити у її задоволенні.
6. Позиція суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача - Стельмаша Р.М., адвоката Осадчук Т.С., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
7. Фактичні обставини справи, установлені судом.
З даних державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №341416 убачається, що позивачка є власницею земельної ділянки, кадастровий номер 3222484200:03:002:0039, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, місце розташування с. Малютянка Фастівського району (раніше Києво-Святошинського району) Київської області (а.с. 8).
Згідно даних відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта убачається, що на земельну ділянку кадастровий номер 3222484200:03:002:0039 перебуває під арештом, підстава обтяження: постанова б/н 07.12.2011 року, старший слідчий в ОВС СВ УСБУ у м. Києві, ОСОБА_2 , кримінальна справа №1769 (а.с. 12).
Як убачається із листа №51/17/0-3060/24 від 18 вересня 2024 року, наданого Слідчим управлінням Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області у відповідь на адвокатський запит, кримінальна справа №1769 була закрита і передана на зберігання до відділу архівного забезпечення Головного управління. Після закінчення встановлених строків зберігання (10 років) відповідно до вимог відомчих наказів, кримінальна справа №1769 була знищена (акт №8165 від 12.09.2023 року). Надати копію постанови неможливо. Скасування арешту на майно постановою слідчого можливе лише на етапі досудового розслідування. Також зазначено, що у постанові Великої Палата Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №372/2904/17-ц зроблено висновок щодо неможливості вирішення за правилами кримінального судочинства питання про звільнення майна з-під арешту після закриття кримінального провадження постановою органу досудового розслідування (а.с. 7).
8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини 1 статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом.
Як убачається з матеріалів справи, на належну позивачці земельну ділянку накладено арешт постановою старшого слідчого в ОВС СВ УСБУ у м. Києві від 07 грудня 2011 року в межах кримінальної справи №1769.
Разом з тим, згідно даних листа Слідчого управління Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області кримінальна справа №1769 закрита, передана до архіву та після закінчення строків зберігання знищена.
Таким чином, кримінальне провадження, у межах якого було застосовано відповідний захід, фактично припинено, а відтак відпала й правова мета подальшого існування арешту майна.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що продовження дії арешту за відсутності кримінального провадження є невиправданим втручанням у право позивачки на мирне володіння майном та створює перешкоди у здійсненні нею правомочностей власника.
Доводи апеляційної скарги про те, що ГУ СБУ у місті Києві та Київській області є неналежним відповідачем у справі, колегія суддів відхиляє з таких підстав.
Предметом цього спору є усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття арешту з майна, накладеного постановою слідчого органу Служби безпеки України. Саме орган, посадова особа якого прийняла рішення про накладення арешту, є суб`єктом, дії якого спричинили обмеження права позивача.
При цьому, матеріали справи містять відповідь Слідчого управління ГУ СБУ у м. Києві та Київській області, в якій зазначено, що скасування арешту можливе лише за рішенням суду в порядку цивільного судочинства. Отже, відповідач фактично визнавав наявність арешту та необхідність його судового скасування.
Посилання скаржника на те, що належним відповідачем у справі має бути держава Україна, є безпідставним, оскільки спір не стосується відшкодування шкоди чи притягнення держави до цивільної відповідальності, а пов`язаний із усуненням обмеження права власності, запровадженого конкретним органом державної влади.
Колегія суддів уважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не установив усіх обставин кримінальної справи №1769, зокрема щодо статусу земельної ділянки як речового доказу чи можливості її спеціальної конфіскації.
Із матеріалів справи установлено, що кримінальна справа, в межах якої накладено арешт на земельну ділянки позивачки, закрита, а її матеріали знищені після закінчення строків зберігання. Відповідач не надав суду жодного доказу існування відкритого кримінального провадження, чинного процесуального рішення про арешт майна чи наявності будь-яких обставин, які б обумовлювали необхідність подальшого обмеження права власності позивачки.
Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень. Натомість доводи апеляційної скарги у цій частині ґрунтуються виключно на припущеннях.
Посилання скаржника на висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 квітня 2024 року у справі №554/2506/22 колегія суддів відхиляє, оскільки висновки Верховного Суду зроблені під час розгляду вказаної справи нерелевантні обставинам справи, що переглядається колегією суддів.
Зокрема, у цій справі кримінальне провадження закінчено, передане до архіву та в подальшому знищено.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства з таких підстав.
Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Судова юрисдикція ? це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція ? це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини 1 та 3 статті 3 ЦПК України).
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина 1 статті 19 ЦПК України).
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
У пункті 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року №727/2878/19 вказано таке: "Велика Палата Верховного Суду вважає, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства."
У справі, що переглядається колегією суддів установлено, що арешт на спірну земельну ділянку накладено постановою старшого слідчого ОВС СВ УСБУ у м. Києві від 07 грудня 2011 року в межах кримінальної справи №1769.
З огляду на те, що позовні вимоги спрямовані на усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, а тому мають приватноправовий характер, такі підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства.
Доводи апеляційної скарги щодо можливого порушення інтересів держави у сфері лісового господарства також не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
Предметом розгляду у даній справі є виключно питання наявності чи відсутності правових підстав для подальшого існування арешту майна. Питання законності набуття позивачкою права власності на земельну ділянку, зміни її цільового призначення чи належності до земель лісового фонду не є предметом цього спору та не були предметом доказування у суді першої інстанції.
Будь-яких належних та допустимих доказів того, що спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, матеріали справи не містять. Посилання скаржника на відомості публічної кадастрової карти та власні припущення не є підставою для висновку про незаконність набуття позивачкою права власності на земельну ділянку.
Крім того, рішення у цій справі не вирішує питання прав чи обов`язків Державного агентства лісових ресурсів України, а тому відсутні підстави уважати, що незалучення цього органу до участі у справі призвело до неправильного вирішення спору.
Не є підставою для скасування оскаржуваного рішення незалучення до участі у справі нотаріальної контори, якою було зареєстровано обтяження, оскільки Шоста київська державна нотаріальна контора здійснювала реєстраційну дію на підставі постанови слідчого та не є суб`єктом спірних матеріальних правовідносин. Жодних самостійних прав чи обов`язків щодо спірного майна така особа не має, тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів відхиляє.
За встановлених обставин, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку доказам, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області залишити без задоволення. 

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 14 травня 2026 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді О.В. Желепа

В.В. Соколова