Справа № 583/311/26
2/583/532/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 травня 2026 року м. Охтирка
Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:  
головуючої судді     Семенової О.С.,
за участю секретаря
судового засідання    Гайдейчук К.В., 
учасників справи:
позивача      ОСОБА_1 / в режимі відео конференції/,
представника позивача    ОСОБА_2 / в режимі відео конференції/,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Охтирка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: відділ «Служба у справах дітей» Тростянецької міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, 
УСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 через свого представника, адвоката Борику Олександра Олександровича, 27 січня 2026 року звернувся до суду з цією заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачкою ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з 17 червня 2017 року до 16 липня 2024 року, від якого вони мають неповнолітню доньку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає з ним за адресою реєстрації: АДРЕСА_1 , перебуває на його повному утриманні, мати дитини, відповідачка по справі, участі в утриманні та вихованні дитини не приймає, проживає окремо, не цікавиться психологічним станом та здоров`ям дитини. Донька бажає проживати саме з ним. Оскільки відповідачка не приймає участі у вихованні дитини, то метою встановлення цього факту є його побоювання, що відповідачка в подальшому може забрати доньку.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свій позов підтримав та надав пояснення про те, що з серпня 2025 року відповідачка привезла йому доньку, з цього часу дитина проживає разом з ним, відповідачка матеріальної допомоги на її утримання не надає, з дитиною не спілкується, не приймає участі в її вихованні. Дитина виявляє бажання проживати з ним, так як за час проживання з матір`ю не ходила до школи, мати нею не займалася. Проте заяв на стягнення аліментів з відповідачки на утримання дитини він не подавав, оскільки має можливість забезпечувати її самостійно, позбавляти її батьківських прав не бажає. Донька називає його дружину «мамою», а відповідачку « ОСОБА_4 ». Вважає, що його право порушено так як в майбутньому відповідачка може знову забрати доньку.
Представник позивача, адвокат Борика О.О., в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки відповідачка самоусунулася від виконання батьківських обов`язків відносно малолітньої доньки, не заперечує проти самостійного вихованням позивачем дитини. Орган опіки та піклування не заперечує проти задоволення позову.
Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не прибула, будучи повідомленою належним чином про дату, час та місце розгляду справи, 27 березня 2026 року від неї надійшла заява про визнання позовних вимог / а.с. 35-36, 67/.
Представник третьої особи Пальошко З. подала заяву про проведення судового розгляду без її участі, з приводу заявлених вимог думку не висловила / а.с. 77/. 
Суд з урахуванням думки позивача, його представника вважає за можливо розглянути справу без участі відповідачки та представника третьої особи.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторони позивача, дитини, оцінивши докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.
Відповідно до частини першої ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів / ч. 1 ст. 4 ЦПК України/. 
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом установлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Харкові Харківської області, про що 23 листопада 2016 року складено відповідний актовий запис № 1426, батьки: батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_5 , місце реєстрації: Московський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції / м. Харків/, що підтверджено повторним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 / а.с. 7/.
17 червня 2017 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , Охтирським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Охтирському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, після реєстрації шлюбу подружжю присвоєно прізвище ОСОБА_6 , що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 / а.с. 5/. Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 липня 2024 року вказаний шлюб розірвано / а.с. 6/.
Згідно з відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру від 05 лютого 2026 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 20 травня 2024 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 / а.с. 20/.
Актом комісії обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 від 03 квітня 2026 року встановлено, що він має склад сім`ї: ОСОБА_7 , 1985 року народження, дружина; ОСОБА_1 , 2016 року народження, донька; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , донька дружини. В ході перевірки з`ясовано, що родина проживає в орендованому приватному будинку, з автономним газовим опаленням, електрифікований, є водопровід та каналізація, загальною площею близько 130 кв.м, є 3 житлові кімнати, кухня, санвузол, коридор. Оселя прибрана, оснащена сучасною побутовою технікою, донька заявника має окрему облаштовану всім необхідним кімнату, родина забезпечена продуктами харчування, середньомісячний дохід становить 150000,00 грн / а.с. 43/.
Відповідно до акту обстеження по розгляду заяви щодо встановлення місця проживання від 06 квітня 2026 року комісія встановила, що 06 квітня 2026 року надійшла заява № О-253/03-15 ОСОБА_1 , 1992 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , щодо встановлення факту його проживання разом зі своєю донькою ОСОБА_1 , 2016 року народження, за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно з довідкою голови вуличного комітету Каруни Н.І. було встановлено, що ОСОБА_1 на цей час дійсно проживає разом зі своєю донькою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 / а.с. 42/.
З довідки відділу «Служба у справах дітей» Тростянецької міської ради від 10 квітня 2026 року № 48/01-23 слідує, що зі слів ОСОБА_1 та на підставі наданих документів його колишня дружина ОСОБА_3 не бере участі у вихованні доньки, не цікавиться навчанням та розвитком дитини, вихованням та утриманням займається батько самостійно / а.с. 51/.
ОСОБА_1 , 2016 року народження, навчається у 3-Б класі ліцею № 1 Тростянецької міської ради на змішаній формі навчання, проживає разом з батьком ОСОБА_1 , який безпосередньо займається її вихованням, забезпечує належні умови для навчання та розвитку, що підтверджено довідкою від 08 квітня 2026 року № 275/01-23 / а.с. 53/.
Відповідно до характеристики ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 21 січня 2026 року № 70/0123 ліцею № 1 Тростянецької міської ради дитина навчається у закладі з 01 вересня 2025 року, мала початковий рівень знань, батько ОСОБА_1 приділяє достатньо уваги вихованню дитини, постійно цікавиться рівнем досягнення доньки, допомагає опановувати навчальний матеріал. Систематично контролює виконання домашніх завдань, тісно контактує із практичним психологом закладу, вчителями-предметниками / а.с. 8/, дитина задекларована у сімейного лікаря КНП «Тростянецький центр первинної медичної допомоги» з 18 серпня 2025 року / а.с. 9/, дитина має третій рівень підтримки відповідно до висновку про повторну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи від 19 серпня 2025 року / а.с. 10-12/.
З довідки КНП «Тростянецька міська лікарня» ТМР пункту невідкладної допомоги дитячому населенню № 158 слідує, що 04 серпня 2025 року о 14 год 30 хв батько ОСОБА_1 , 2016 року народження, ОСОБА_1 , звернувся на приймальне відділення по рекомендації ОСОБА_9 , так як мати дитини ОСОБА_3 привела дитину до поліції, де відмовилася від неї, вимагаючи 1000,00 грн, в присутності свідків. На момент огляду скарги дитини на підвищену температуру тіла 37,4, дитина не контактна, одяг брудний, запах / а.с. 14/. 
В судовому засіданні у присутності психолога ОСОБА_10 було заслухано думку дитини ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка вказала, що проживає з батьком ОСОБА_12 , мамою ОСОБА_13 , сестрою ОСОБА_14 , які допомагають їй навчатися, вона ходить на дзюдо, з ОСОБА_15 , з якою проживала в м. Суми, не хоче спілкуватися, так як вона нею не займалася. З батьком їй краще, він з нею займається.
Відповідно до ст. 315 ЦПК суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами;  перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. 
Частина перша ст. 319 ЦПК України зобов`язує суд у рішенні про встановлення факту, що має юридичне значення, серед іншого зазначити мету встановлення факту.
Проте суд критично відноситься до обґрунтування мети, з якою позивач просить встановити цей факт. Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення.
Отже, слід дійти висновку, що позивач звернувся до суду з метою закріплення факту, який ніким не оспорюється та не ставиться під сумнів. На думку суду, встановлення факту самостійного виховання позивачем дитини не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено в позові, та від встановлення судом таких фактів не залежить виникнення, зміна особистих його прав як батька, про які він зазначив у позові.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частини другої, восьмої, дев`ятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Частиною першою статті 121СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150,151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої – третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до ст. 158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.
І лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено уст. 159 СК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України"невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
У справі, яка переглядається, позивач просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України"невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22.
Матеріали справи свідчать, що малолітня ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком, позивачем по справі, що сторонами не заперечується, однак вказана обставина жодним чином не підтверджує факт ухилення матері від участі у вихованні та утриманні дитини.
Ті обставини, що мати дитини проживає окремо, не свідчать про те, що позивач самостійно виховує дитину і не позбавляють матір дитини батьківських прав і не залишають дитину без материнського виховання.
Також позивачем не надано суду доказів на підтвердження того,що батько дитини самостійно несе витрати по її утриманні, так і доказів того, що матір дитини таких витрат не несе. Самі лише посилання позивача на вказані обставини не підтверджують факту самостійного утримання ним доньки. У випадку ухилення матері від обов`язку по утриманню дитини, позивач як батько неповнолітньої дитини не позбавлений був можливості звернутись до суду із позовом про стягнення з матері дитини аліментів на її утримання , але , як зазначав сам позивач в судовому засіданні, він не вважав за потрібне це робити.
Малолітня донька сторін в судовому засіданні пояснила, що мати не спілкується з нею, коштів на її утримання не надає, але і вона також не бажає спілкуватись із нею, оскільки вона нею не займалася.
Враховуючи, що нормами СК України закріплений обов`язок батьків виховувати та утримувати дитину, то відсутні підстави для встановлення у судовому порядку факту самостійного виховання та перебування дитини на утриманні позивача.
Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Судом установлено, що між сторонами відсутній спір про визначення місця проживання дитини, оскільки дитина і так фактично проживала і продовжує проживати разом з батьком.
Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка будь-яким чином оспорює право позивача або чинить будь-які перешкоди щодо проживання дитини разом з ним, а також відповідачка не зверталась до суду з позовом про визначення місця проживання доньки разом з нею.
Натомість як убачається з матеріалів справи відповідачкою подано до суду заяву про визнання позову, тобто фактично відповідачка не заперечує щодо визначення місця проживання дитини з батьком ОСОБА_1 . 
Таким чином суд дійшов висновку, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання, виховання та утримання дитини. Це випливає як з пояснень позивача, так і з позиції відповідачки. 
Верховний Суд в своїй постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 522/3680/22 / провадження № 61-12919св23/ сказав, що відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтування позову. Прикладами можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Предмет спору – об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову – обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація. Предмет спору має бути відсутнім, тобто не існувати на час пред`явлення позову. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Велика Палата Верховного Суду в п. 28 ухвали від 10 січня 2024 року у справі № 916/1042/22 / провадження № 12-68гс23/ вказала, що для правильного застосування положення п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК / аналогом якого є п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК/ вирішальним є наявність чи відсутність предмета спору на час звернення з позовом до суду, оскільки відсутність предмета спору на час звернення до суду свідчить про відсутність порушеного права позивача, а тому є підставою для відмови в задоволенні позову, а не закриття провадження у справі.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 81, 89, 263- 265, 268, 272, 315, 352, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: відділ «Служба у справах дітей» Тростянецької міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Сумського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи /вирішення питання/ без повідомлення /виклику/ учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набуває чинності після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набуває чинності після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Охтирського міськрайонного
суду Сумської області       О.С. Семенова