Справа № 420/31244/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) про стягнення матеріальної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Військова частина НОМЕР_1 , в якій просить стягнути з Держави Україна на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді недоотриманого грошового забезпечення (заробітної плати) військовослужбовця за період служби з 20.05.2023 р. по 02.09.2024 р. включно у розмірі 300324,68 грн., заподіяну в результаті прийняття Кабінетом Міністрів України нормативно-правового акту (пункт 2 постанови КМУ № 481 від 12.05.2023 р.), що був визнаний протиправним та нечинним, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 05.04.2022 р. по 02.09.2024 р. проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . У зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 12.05.2023 р. № 481 "Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2018 р. № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704", були внесені зміни до пункту 4 Постанови № 704, згідно яких обчислення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням здійснювалося шляхом множення величини 1762 грн. на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови № 704. Однак рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 р. у справі № 320/29450/24, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025 р., визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови № 481. Позивач вважає, що оскільки Військова частина НОМЕР_1 розрахувала посадовий оклад та оклад за військовим званням, а також інші складові грошового забезпечення, із застосуванням пункту 2 Постанови № 481, який був визнаний протиправним та нечинним, а не з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року згідно з пунктом 4 Постанови № 704 у первинній редакції, то він має право на відшкодування завданої шкоди у розмірі недоплаченого грошового забезпечення за період служби з 20.05.2023 р. 02.09.2024 р. у розмірі 300324,68 грн. Ця сума на підставі приписів ст.1175 Цивільного кодексу України підлягає відшкодуванню шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з відповідного рахунку Державного бюджету України.
Ухвалою від 17.09.2025 р. відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
10.10.2025 р. від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому вказує на безпідставність позовних вимог, оскільки позивачем неправильно визначено коло відповідачів, так як Держава України не має адміністративної процесуальної правоздатності, а ні військова частина, ні Кабінет Міністрів України не уповноважені її представляти. Окрім того, позивач вже звертався до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення грошового забезпечення за період з 05.04.2022 р. по 02.09.2024 р. без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, за результатами розгляду якого рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.06.2025 р. у справі № 420/34357/25 в частині позовних вимог щодо періоду з 20.03.2023 р. по 02.09.2024 р. відмовлено. Тобто наразі існує преюдиційний факт необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 , заявлених в рамках даної справи, у зв`язку з чим позовна заява підлягає залишенню без розгляду. Також звертає увагу на те, що позивачем заявлено позовні вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди, а тому дана справа повинна розглядатися в порядку цивільного судочинства, внаслідок чого провадження у справі підлягає закриттю. Крім того, позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений ст.122 КАС України, що в свою чергу є підставою для залишення позову без розгляду. 
22.09.2026 р. від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій просить викласти позовні вимог у наступній редакції:
"стягнути з Держави Україна на ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді недоотриманого грошового забезпечення (заробітної плати) військовослужбовця за період служби з 20.05.2023 р. по 02.09.2024 р. включно у розмірі 300324,68 грн., заподіяну в результаті прийняття Кабінетом Міністрів України нормативно-правового акту (пункт 2 постанови КМУ № 481 від 12 травня 2023 року), що був визнаний протиправним та нечинним, шляхом безпірного списання коштів з Державного бюджету України".
05.03.2026 р. від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій просить викласти позовні вимог у наступній редакції:
"стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 невиплачене грошове забезпечення (заробітну плату) як матеріальну шкоду за період служби з 20.05.2023 р. по 02.09.2024 р. включно у розмірі 300324,68 грн., заподіяну в результаті застосування пункту 2 постанови КМУ № 481 від 12 травня 2023 року, що був визнаний протиправним та нечинним".
Ухвалами від 18.03.2026 р. повернуто без розгляду заяву позивача про уточнення позовних вимог від 22.09.2025 р., замінено первісного відповідача - Державу Україна в особі Державної казначейської служби України на належного відповідача Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) (далі - відповідач). прийнято до розгляду заяву позивача про уточнення позовних вимог від 05.03.2026 р.
14.05.2026 р. від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких зазначає про наявність у позивача права на відшкодування шкоди за весь період дії пункту 2 Постанови № 481 (з 20.03.2023 р. по 02.09.2024 р.), оскільки шкода виникає у період дії нормативного акта; недоплачене грошове забезпечення - різниця між фактично виплаченим та гарантованим Законом розміром у сумі 300324,68 грн. - є матеріальною шкодою, що підлягає відшкодуванню на підставі ст.56 Конституції України та ст.1175 ЦК України; усі негативні наслідки прийняття протиправного акта покладаються на державу, від імені якої у даній справі діє Військова частина НОМЕР_1 , що безпосередньо здійснювала нарахування та виплату грошового забезпечення. . 
Згідно ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Оскільки від сторін не надходило клопотання про розгляд справи в судовому засіданні, суд розглядає справу в порядку письмового провадження.
Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного.
Судом встановлено, що у період з 05.04.2022 р. по 02.09.2024 р. ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Так, відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 05.04.2022 р. № 119-ОС солдата ОСОБА_1 з 05 квітня 2022 року зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення 
Згідно витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 03.09.2024 р. № 623-ОС солдата ОСОБА_1 з 02 вересня 2024 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Не є спірною та обставина, що розміри посадових окладів, окладів за військовим (спеціальними) званням ОСОБА_1 у період з 20..05.2023 р. по 02.09.2024 р. визначалися з розрахункової величини - 1762,00 грн., помноженої на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови № 704.
Не погоджуючись з таким розрахунком грошового забезпечення, позивач звернувся з відповідним позовом до суду, в якому, серед іншого, просив визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення і виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, у тому числі, але не виключно, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, компенсації за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, з 05.04.2022 р. по 02.09.2024 р. включно без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 р. № 704; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 05.04.2022 р. по 02.09.2024 р. включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 р. № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", з урахуванням виплачених сум;
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.06.2025 р. у справі № 420/34357/24, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2025 р., в цій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
За висновками суду у справі № 420/34357/24 з дня набрання чинності Постановою № 481 (20.05.2023 р.) та протягом її чинності у відповідних суб`єктів владних повноважень були відсутні підстави для застосовування при обрахунку грошового забезпечення військовослужбовців розрахункової величини прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року, оскільки Кабінетом Міністрів України ця розрахункова величина замінена на сталу розрахункову величину (1762 грн.) шляхом внесення відповідних змін до пункту 4 Постанови № 704 Постановою № 481.
Позивач, вказуючи на те, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 р. у справі № 320/29450/24, яке набрало чинності 18.06.2025 р., визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови № 481, яким було внесено зміни у пункт 4 Постанови № 704 щодо застосування розрахункової величини для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням 1752 грн., має право на стягнення з Військової частини НОМЕР_1 матеріальної шкоди у вигляді недоотриманого грошового забезпечення за період з 20.05.2023 р. по 02.09.2024 р. у розмірі 300324,68 грн.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України від 20.12.1991 р. № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII).
Частинами 1-4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
30.08.2017 р. Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", якою, серед іншого, затвердив тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу (згідно з додатком 1). 
У додатку 14 до Постанови № 704 визначена схема тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Пункт 4 Постанови № 704 в редакції, чинній на день її прийняття, визначав, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Також додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
21.02.2018 р. Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" (далі - Постанова № 103, набрала чинності 24.02.2018 р.), пунктом 6 якої внесено зміни до Постанови № 704, зокрема, пункт 4 викладено у такій редакції: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14".
На момент набрання чинності Постановою № 704 (01.03.2018 р.) у пункті 4 згідно з пунктом 6 Постанови № 103 розрахункову величину для обчислення розмірів посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями, яким був розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), замінено на іншу - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01.01.2018 р. При цьому згідно з пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06.12.2016 р. № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (набрав чинності 01.01.2017 р.) мінімальна заробітна плата для розрахунків розмірів окладів не застосовується взагалі.
Кабінет Міністрів України постановою від 28.10.2020 р. № 1038 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2006 р. №1644 і від 30 серпня 2017 р. №704" виклав примітку додатку 1 до Постанови № 704 в новій редакції: "1. Посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються в порядку, встановленому пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704. У разі коли розмір окладу визначено у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище заокруглюються до 10 гривень". 
Аналогічним чином викладена також і примітка додатку 14 до Постанови № 704.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 р. у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103.
З 29.01.2020 (з дня набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 р. у справі № 826/6453/18) діє первинна редакція пункту 4 Постанови № 704, тобто та, яка була до внесення змін пунктом 6 Постанови № 103.
На виконання вказаного рішення та врегулювання питання визначення посадових окладів і окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 481 "Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704" (далі - Постанова № 481).
Пунктом 1 Постанови № 481 скасовано підпункт 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб".
Пунктом 2 Постанови №481 внесено зміну до пункту 4 Постанови № 704, виклавши абзац перший в такій редакції: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14".
Одночасно установлено, що видатки, пов`язані з виконанням пункту 2 цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб, передбачених у державному бюджеті на відповідний рік для утримання відповідних державних органів (пункт 3 Постанови № 481).
Постанова № 481 набрала чинності 20.05.2023 р.
Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 14.03.2025 р. у справі № 320/29450/24, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025 р., визнав неправомірними дії Кабінету Міністрів України при прийнятті Постанови №481, визнав протиправним та нечинним пункт 2 Постанови №481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови №704.
За приписами ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та не чинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. Нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
У постанові від 12.03.2020 р. у справі № 9901/777/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що у разі визнання акта незаконним суд повинен скасувати його, якщо він є актом індивідуальної дії, або визнати нечинним, якщо він є нормативно-правовим актом, про що зазначити у резолютивній частині судового рішення.
Скасування акта суб`єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.
Визнання ж акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Суд визначає, що рішення суб`єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти.
Конституційний Суд України у Рішеннях від 13.05.1997 р. №1-зп, від 09.02.1999 р. №1-рп/99, від 05.04.2001 р. №3-рп/2001, від 13.03.2012 р. №6-рп/2012 та від 12.02.2019 р. №5-р(I)/2019 наголошував на тому, дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Таким чином, рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 р. у справі № 320/29450/24, залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.05.2025 р., яким визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови №481, не має зворотної (ретроактивної) дії, а змінює правове регулювання виключно для правовідносин, що виникають після набрання ним законної сили, та не підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли до прийняття відповідного судового рішення.
Правомірність дій Військової частини НОМЕР_1 щодо застосування при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням, а з їх урахуванням інших складових грошового забезпечення, відповідно до пункту 4 Постанови № 704 в редакції змін, внесених пунктом 2 Постанови № 481, за період з 20.03.2023 р. по 02.09.2024 р. підтверджено рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.06.2025 р. у справа № 420/34357/25, яке набрало законної сили.
Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.
Підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає Цивільний кодекс України та відшкодуванню шкоди присвячена глава 82, положення якої за своїм змістом є зобов`язаннями деліктного характеру або відносинами зобов`язальними і пов`язані з цивільно-правовою відповідальністю.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду унормовані у ст.1166 ЦК України, за правилами якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст.1173 ЦК України).
Згідно ст.1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.
У ч.2 ст.21 ЦК України зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Зміст ст.1175 ЦК України дає підстави для висновку про її застосування у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнаний незаконним та скасований; шкода має перебувати у причинно-наслідковому зв`язку з протиправною поведінкою суб`єкта владних повноважень і зумовлюватися саме нею.
Як визначено ч.2 ст.22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За приписами ч.ч.3, 4 ст.22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).
Отже, ст.22 ЦК України передбачає право на компенсацію збитків у результаті порушення цивільного права особи, при цьому ч.2 ст.1 ЦК України встановлює правило, згідно з яким до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на позивача обов`язок довести реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання (позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 р. у справі № 750/8676/15-ц).
Вимога про стягнення з боржника втраченої вигоди має ґрунтуватися на точних даних, що безспірно засвідчують можливість отримання грошових сум або інших цінностей у разі, якби відповідний нормативно-правовий акт не був прийнятий.
Недоотримана сума грошового забезпечення, про яку стверджує позивач, не відповідає визначенню збитків, наведеному у ст.22 ЦК України (упущена вигода), та у справі відсутні достатні відомості, які б свідчили про можливість отримання ним грошових коштів у вигляді грошового забезпечення з урахуванням усіх його складових у розмірі 300324,68 грн., тоді як видатки здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб, передбачених у державному бюджеті на відповідний рік для утримання відповідних державних органів.
При цьому, суд зауважує, що за приписами ст.1175 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу стягнення матеріальної шкоди, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів, а не військовою частиною (в даному випадку Військовою частиною НОМЕР_1 ), яка застосовувала нормативно-правовий акт, який в судовому порядку визнано протиправним та нечинним. 
Суд акцентує увагу на тому, що ОСОБА_1 заявлено позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди, спричиненої пунктом 2 Постанови № 481. який визнано в судовому порядку протиправним та нечинним, саме до Військової частини НОМЕР_1 , яка не може нести відповідальність за прийняття Кабінетом Міністрів України даного нормативно-правового акта, а тому не є суб`єктом відповідальності відповідно до вимог ст.1175 ЦК України.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача матеріальної шкоди у вигляді недоотриманого грошового забезпечення за період з 20.05.2023 р. по 02.09.2024 р. (до визнання протиправним та нечинним пункту 2 Постанови № 481) у розмірі 300324,68 грн.
Згідно ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).
З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
Стосовно доводів відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що дана справа повинна розглядатися в порядку цивільного судочинства, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Згідно з п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
За приписами ч.1 ст.9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ч.4 ст.9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Суд зазначає, що предметом спору у справі № 420/31244/25 є стягнення збитків у вигляді недоотриманого грошового забезпечення, що мало бути нараховане та сплачене позивачу за період проходження ним військової служби, яка є різновидом публічної служби.
Тож спір, який виник між сторонами у справі, що розглядається, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і сплата грошового забезпечення, щодо належного обчислення якого виник цей спір.
Спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства.
Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 14.11.2018 р. у справі № 757/70264/17-ц та від 05.06.2019 р. у справі № 686/23445/17.
Враховуючи наведене, підстави для закриття провадження у справі № 440/587/26 відсутні.
Щодо тверджень відповідача про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з наявністю судового рішення, яке набрало законної сили, між тими самими сторонами, з тим самим предметом та підставами, суд зазначає наступне.
Вказана відповідачем обставина, враховуючи те, що провадження у справі відкрито згідно ухвали від 16.09.2025 р., може бути підставою не для залишення позовної заяви без розгляду, а для закриття провадження у справі. 
Питання закриття провадження у справі визначені ст.238 КАС України, відповідно до п.4 ч.1 якої суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Перешкодою для звернення до суду є наявність у тотожному спорі рішення або постанови суду, що набрали законної сили, або ухвали про закриття провадження у справі. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони й інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.
При цьому, слід зазначити, що підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення. Отже, визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Підстави адміністративного позову - це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин. Відтак, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09.10.2018 р. у справі № 809/487/18.
Отже, такими справами відповідно до наведеної норми визнаються спори, у яких збігаються сторони, предмет і підстави, тобто коли позови повністю тотожні за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, якими обґрунтовується звернення до суду.
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 31.03.2021 р. у справі № 240/6357/20, від 27.08.2021 р. у справі № 580/3966/20, від 15.12.2020 р. у справі № 804/5759/17, від 17.08.2022 р. у справі № 520/9008/2020.
З матеріалів даної справи слідує, що підставою позову ОСОБА_1 зазначено визнання рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 р. у справі № 320/29450/24, яка набрала законної сили 18.06.2025 р., пункту 2 Постанови № 481, внаслідок чого, на думку позивача, йому спричинено матеріальну шкоду у вигляді недоотриманого грошового забезпечення за період служби з 20.05.2023 р. по 02.09.2024 р., яка підлягає стягненню з відповідача на підставі ст.1175 ЦК України. 
У той же час у справі № 420/34357/25 підставою позову були неправомірні дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням за період з 05.04.2022 р. по 02.09.2024 р. без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови № 704.
Отже, суд приходить до висновку, що підстави позову ОСОБА_1 у справі № 420/34357/25 та у цій справі є різними, а тому відсутня одна із обов`язкових умов для закриття провадження за п.4 ч.1 ст.238 КАС України - ідентичність (тотожність) підстав позову.
За таких обставин відсутні підстави як для залишення позовної заяви без розгляду, так і для закриття провадження у справі з даної підстави.
Стосовно доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, суд зазначає наступне.
Згідно ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.122 КАС України).
Відповідно до ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З аналізу даних правових норм слідує, що іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до суду.
Предметом позовних вимог ОСОБА_1 є стягнення матеріальної шкоди у вигляді недоотриманого грошового забезпечення на підставі ст.1175 ЦК України.
Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За таких обставин, враховуючи предмет позову суд вважає, що строк звернення до суду врегульовано ст.257 ЦК України, а тому позивачем не пропущено строк звернення до суду. 
Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 242-246, 250, 255, 262 КАС України, суд -

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про стягнення матеріальної шкоди.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко