_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/28902/25
Провадження № 2/947/381/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.05.2026 року
Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді – Куриленко О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Петрової А.М.,
представника позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,

ВСТАНОВИВ:

04 серпня 2025 року через систему «Електронний суд» (зареєстровано 05.08.2025 року), від представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані» – Жовнерука Андрія Миколайовича надійшла позовна заява, в якій він просить визнати недійсним Договір позики укладений між ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , на суму 250 000 доларів США у формі боргової розписки від 10 серпня 2020 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 18.08.2006 року між Закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (правонаступником якого був ПАТ «Сведбанк Інвест», а правонаступником останнього – ПАТ «Омега Банк») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вадіта» (позичальник) був укладений Кредитний договір № 504, за яким Банк надав позичальнику кредит у доларах США, на умовах, що передбачені Договором, а позичальник зобов`язався одержати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у Графіку погашення кредиту, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов`язання, передбачені Договором. Зазначає, що на забезпечення виконання умов Кредитного договору № 504 від 18.08.2006 р. між Закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вадіта» (іпотекодавець) був укладений Іпотечний договір від 18.08.2006 р., реєстровий № 1062.
Стверджує, що ТОВ «Вадіта» свої зобов`язання за Кредитним договором не виконало. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.01.2011 у справі № 2-2962/11, позов ПАТ «СВЕДБАНК» задоволено, стягнуто солідарно з ТОВ «Вадіта», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 на користь ПАТ «СВЕДБАНК» заборгованість за Кредитним договором № 504 від 18.08.2006 в розмірі 20 060 203,78 грн., судові витрати у розмірі 1 820 грн. та звернуто стягнення на належне ТОВ «ВАДІТА» майно, зокрема, на предмет іпотеки: будівлі військового містечка № НОМЕР_3 , що розташовані за адресою у АДРЕСА_1 , загальною площею 5 972,8 кв. м., основною площею 5 467,2 кв.м. Зазначає, що 07.03.2019 року між ПАТ «Омега Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані» (новий кредитор) було укладено Договір № 1 про відступлення прав вимоги.
З відомостей, що містяться на сайті «Судова влада України», ТОВ «Файненс Компані» стало відомо, що у провадженні Хаджибейського районного суду міста Одеси перебуває на розгляді цивільна справа № 521/12040/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів у сумі 255 876 доларів США. Ознайомившись з матеріалами справи № 521/12040/24, ТОВ «Файненс Компані» стало відомо, що в межах даної справи ОСОБА_2 стягує з ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 255 876 доларів США на підставі розписки від 10.08.2020. ТОВ «Файненс Компані» вважає, що видача вищенаведеної розписки на підтвердження позики ОСОБА_3 коштів у сумі 250 000 доларів США має штучний, недобросовісний характер і насправді спрямована на шкоду ТОВ «Файненс Компані» з метою виведення з-під обтяження предмета іпотеки та уникнення чи унеможливлення сплати боргу за Кредитним договором. З огляду на що, на думку позивача, відповідний договір позики у формі боргової розписки від 10.08.2020 підлягає визнанню недійсним.
Указані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою судді від 07.08.2025 року відкрито провадження в цивільній справі та призначено підготовче судове засідання на 16.10.2025 року на 14.00 год.
16.10.2025 року зареєстровано заяву, що надійшла через систему «Електронний суд» від представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані» про проведення судового засідання без участі представника позивача.
У зв`язку з неявкою відповідачів, підготовче судове засідання, призначене на 16.10.2025 року на 14.00 год. було відкладено до 19.11.2025 року до 11.30 год.
За клопотанням представника позивача, для ознайомлення з матеріалами справи, підготовче судове засідання, призначене на 19.11.2025 року до 11.30 год. було відкладено до 18.12.2025 року до 12.00 год.
17.12.2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані» надійшли клопотання про визнання явки відповідачів у судове засідання обов`язковою та про витребування доказів, в якому представник позивача просив: витребувати від Головного управління ДПС України в Одеській області належним чином засвідчену копію податкової декларації платника єдиного податку – фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , за 2020 рік.; витребувати від ОСОБА_2 належним засвідчену копію відомостей з книги обліку доходів фізичної особи-підприємця за період з 01 січня 2020 року по 31 серпня 2020 року.
В обгрунтування клопотання зазначав, що судом було отримано відповідь № 2022546 від 19.11.2025 з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела та суми доходів ОСОБА_2 за період з 1 кварталу 2010 по 4 квартал 2020 року. З наведених відомостей вбачається, що у 2020 ОСОБА_2 було задекларовано самостійно дохід в сумі 3 790 927,23 грн, при цьому код та ознака доходу: 512 – Податкова декларація платника єдиного податку – фізичної особи (першої та другої групи). Вважає, що з метою встановлення обставин справи, необхідно витребувати від Головного управління ДПС України в Одеській області податкову декларацію ОСОБА_2 як платника єдиного податку за 2020 рік. Крім того, просив врахувати, що сама по собі податкова декларація платника єдиного податку – фізичної особи не відображає розмір доходу в розрізі конкретного місяця діяльності. Відповідна інформація про щомісячний дохід фізичної особи-підприємця міститься у книзі обліку доходів.
Зазначав, що необхідно з`ясувати розмір отриманого ОСОБА_2 доходу саме станом до 10 серпня 2020 року, що з огляду на особливості подання фізичними особами-підприємцями податкової звітності, можна встановити саме з книги обліку доходів. Витребування відповідних доказів може підтвердити матеріальний стан ОСОБА_2 , який має врахувати суд при вирішенні питання дійсної наявності в ОСОБА_2 грошових коштів для надання такої суми позики.
18.12.2025 року зареєстровано клопотання представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані», що надійшло через систему «Електронний суд», про відкладення підготовчого судового засідання у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому процесі.
За клопотанням представника позивача, підготовче судове засідання, призначене на 18.12.2025 року до 12.00 год. було відкладено до 22.01.2026 року до 10.00 год.
Ухвалою суду від 22.01.2026 року клопотання представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані» – Попової Олени Анатоліївни про витребування доказів по цивільній справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, – задоволено. Витребувано від Головного управління ДПС України в Одеській області належним чином засвідчену копію податкової декларації платника єдиного податку – фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , за 2020 рік. Витребувано від ОСОБА_2 належним засвідчену копію відомостей з книги обліку доходів фізичної особи-підприємця за період з 01 січня 2020 року по 31 серпня 2020 року. Встановлено строк виконання ухвали до наступного підготовчого судового засідання, що призначалося на 25.02.2026 року на 12.00 год.
02 лютого 2026 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_12 надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, з якими вона ознайомилися 09.02.2026 року, про що свідчить її особиста розписка.
16 лютого 2026 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача ОСОБА_2 – Зімірьової Ольги Олександрівни надійшов Відзив на позовну заяву, в якому вона просила у задоволенні позову відмовити.
19 лютого 2026 року засобами поштового зв`язку від Головного управління ДПС України в Одеській області надійшли витребувані докази.
23 лютого 2026 року через систему «Електронний суд» від представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані» – Жовнерука Андрія Миколайовича надійшла Відповідь на Відзив на позовну заяву.
Протокольною ухвалою суду від 25.02.2026 року у задоволенні клопотання представника позивача про визнання явки відповідачів обов`язковою відмовлено; підготовче провадження по цивільній справі було закрито та призначено справу до розгляду по суті у судове засідання на 02.04.2026 року на 14.00 год.
31 березня 2026 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача ОСОБА_2 – Зімірьової Ольги Олександрівни надійшло клопотання, в якому вона просила на виконання ухвали суду приєднати до матеріалів справи належним чином засвідчену копію відомостей з книги обліку доходів фізичної особи-підприємця за період з 01.01.2020 р. по 31.08.2020 р. Також у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 зареєстровано ФОП з лютого 2019 р. вважала за необхідне надати декларацію за 2019 р. та належним чином засвідчену копію відомостей з книги обліку доходів фізичної особи-підприємця за період з 2019 р. по 31.12.2019 р.
Для ознайомлення з матеріалами справи, судове засідання, призначене на 02.04.2026 року на 14.00 год. було відкладено до 17.04.2026 року до 10.00 год.
За клопотанням представника позивача, судове засідання, призначене на 17.04.2026 року до 10.00 год. було відкладено до 18.05.2026 року до 12.00 год.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.
Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані» – Попова Олена Анатоліївна у судовому засіданні, призначеному на 18.05.2026 року, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.
Відповідачі –  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, сповіщені належним чином, причини неявки суду не повідомили, в минулому судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Зімірьова Ольга Олександрівна заперечувала проти даного позову. 
Суд, у судовому засідані заслухав пояснення представника позивача, дослідив матеріали справи та оцінив наявні докази у їх сукупності, провів судові дебати та перейшов до стадії ухвалення рішення у справі, відклавши його проголошення до 27.05.2026 року до 10.45 год.
Судом встановлено, що 18.08.2006 року між Закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК», правонаступником якого був ПАТ «Сведбанк Інвест», а правонаступником останнього – ПАТ «Омега Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вадіта» (позичальник) був укладений Кредитний договір № 504, за яким Банк надав позичальнику кредит у доларах США, на умовах, що передбачені Договором, а позичальник зобов`язався одержати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у Графіку погашення кредиту (Додаток № 1 до Договору), сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов`язання, передбачені Договором. 
Відповідно до п. 1.2. Кредитного договору загальний ліміт заборгованості: 1 000 000 доларів США. 
Відповідно до п. 1.3. Кредитного договору строк дії кредитної лінії – з 18 серпня 2006 р. по 17 серпня 2011 р. включно. Процентна ставка за користування коштами кредиту з дати підписання Договору до 31 жовтня 2006 р. включно 15,37% річних (пп. 1.4.1. Кредитного договору). З 01 листопада 2006 р. по дату закінчення дії Договору – 15% річних (п.п.1.4.2. Кредитного договору). Цільове призначення кредиту – рефінансування заборгованості, що виникла при придбанні будівель військового містечка № НОМЕР_3 , які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; ремонт та модернізація приміщень деревообробного комплексу, придбання обладнання та поповнення обігових коштів (п. 1.5. Кредитного договору).
До Кредитного договору № 504 від 18.08.2006 року вносились зміни та доповнення Додатковим договором № 1 від 20.09.2006 р., Додатковим договором № 2 від 18.10.2006 р., Додатковим договором № 3 від 29.07.2008 р., Додатковим договором № 4 від 30.09.2008 р., Додатковим договором № 5 від 18.11.2008 р., Додатковим договором № 6 від 22.12.2008 р., Додатковим договором № 7 від 05.01.2009 р., Додатковим договором № 8 від 27.02.2009 р. 
На забезпечення виконання умов Кредитного договору № 504 від 18.08.2006 року між Закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вадіта» (іпотекодавець) був укладений Іпотечний договір від 18.08.2006 р., реєстровий № 1062. 
Відповідно до п. 1.1. Іпотечного договору іпотекодавець як боржник передає, а іпотекодержатель приймає у іпотеку (забезпечення виконання зобов`язань нерухомим майном) предмет іпотеки, визначений розділом 2 Іпотечного договору, в забезпечення зобов`язань позичальника, що випливають із кредитного договору від 18 серпня 2006 р. № 504, який укладено між Закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вадіта», та згідно з яким Іпотекодержатель надає Іпотекодавцю право користуватися кредитом у розмірі 1 000 000 (один мільйон) доларів США 00 центів, під проценти на строк по 17 серпня 2011 року включно.
Відповідно до пп. 2.1.1. п. 2.1. Іпотечного договору предметом іпотеки є будівлі військового містечка № НОМЕР_3 (двісті одинадцять), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 5 972,8 кв.м., основною площею 5 467,2 кв.м.: адміністративний корпус, літ. А, загальна площа 382,6 кв.м. (основна 278,5+допоміжна 104,1); склад, літ. Б, загальна площа 341,9 кв. м.; насосна, літ. З, загальна площа 34,1; цех зі складом і котельнею, літ. М, И, К, Л, Ж, В, Г, Д, Е, загальна площа 3 914,5 кв.м. (основна 3 531,4+допоміжна 383,1); пожежне депо, літ. Н, загальна площа 24,3 кв.м.; трансформаторна підстанція, літ. О, загальна площа 30,0 кв.м.; склад паливно-мастильних матеріалів, літ. Т, загальна площа 22,8 кв.м.; майстерня і гараж, літ. Ф, У, загальна площа 381,6 кв.м. (основна 374,5+допоміжна 7,1); склад, літ. Ш, Ш1, загальна площа 116,5 кв.м.; цех, літ. Р, загальна площа 713,2 кв.м.; службова будівля, літ.Є, загальна площа 11,3 кв.м. (допоміжна); навіс, літ. С 1, загальна площа 149 кв.м.; навіс, літ. С, загальна площа 397 кв.м.; навіс, літ. С 2, загальна площа 104 кв.м.; навіс, літ. П, загальна площа 99 кв.м.; мощення (споруда) площею 13 617,0 кв. м.; огорожа (споруда) площею 462 кв.м.
У пп. 3.2.5. Іпотечного договору вказано, що іпотекодавець зобов`язаний не вчинювати без письмової згоди іпотекодержателя дії пов`язані із зміною прав власності на предмет іпотеки, бо передачею його в спільну діяльніть, лізинг, оренду, користування чи у наступну іпотеку. 
За змістом пп. 3.2.6. Іпотечного договору, іпотекодавець зобов`язаний не здійснювати без письмової згоди іпотекодержателя: зведення або знищення будівель (споруд) на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, істотних поліпшень цієї земельної ділянки чи капітального ремонту нерухомості, що є предметом іпотеки. 
Підпунктом 3.3.2. Іпотечного договору передбачено, що іпотекодавець має право виключно на підставі письмової згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати будівлі (споруди) на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки, чи проводити капітальний ремонт нерухомості, що є предметом іпотеки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. 
18.08.2006 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком Г.О., на підставі статті 73 Закону України «Про нотаріат» та у зв`язку з посвідченням Іпотечного договору, накладено заборону відчуження зазначених у договорі будівель військового містечка № НОМЕР_3 , що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 5 972,8 кв. м., основною площею 5 467,2 кв.м., які належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Вадіта» до припинення договору. 
До Іпотечного договору від 18.08.2006 року, реєстровий № 1062, вносились зміни та доповнення Угодою про внесення змін від 20.09.2006 р., Угодою про внесення змін від 18.10.2006 р., Договором про внесення змін від 30.07.2008 р. 
Відповідно до відомостей з Інформаційної довідки № 165039300 від 25.04.2019 року, право іпотеки на підставі Іпотечного договору 30.10.2006 було зареєстровано у Державному реєстрі іпотек. 
ТОВ «Вадіта» свої зобов`язання за Кредитним договором не виконало. 
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.01.2011 у справі № 2-2962/11, позов ПАТ «СВЕДБАНК» задоволено, стягнуто солідарно з ТОВ «Вадіта», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 на користь ПАТ «СВЕДБАНК» заборгованість за Кредитним договором № 504 від 18.08.2006 в розмірі 20 060 203,78 грн, судові витрати у розмірі 1 820,00 грн та звернуто стягнення на належне ТОВ «ВАДІТА» майно, зокрема, на предмет іпотеки: будівлі військового містечка № НОМЕР_3 , що розташовані за адресою у АДРЕСА_1 , загальною площею 5 972,8 кв. м., основною площею 5 467,2 кв. м. 3. 
На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 152 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року № 52 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Омега Банк», згідно з яким з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Омега Банк». 
Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 06 липня 2015 року № 437 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 06 липня 2015 року № 127 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Омега Банк» строком на 1 рік з 06 липня 2015 року до 05 липня 2016 року включно. 
На підставі пункту 2 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п`ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 04 квітня 2019 № 769 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Омега Банк» строком на один рік: з 06 липня 2019 року до 05 липня 2020 року включно. Цим розпорядженням продовжено також повноваження ліквідатора ПАТ «Омега Банк» Караченцева Артема Юрійовича строк на один рік з 06 липня 2019 року до 05 липня 2020 року включно.
Під час здійснення процедури ліквідації ПАТ «Омега Банк» Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 82 від 17.01.2019 року про затвердження умов продажу активів ПАТ «Омега Банк» та АТ «Дельта Банк». До пулу активів, входили в тому числі права вимоги за Кредитним договором, а також права вимоги за Іпотечним договором. 
18.02.2019 року відбувся аукціон, за результатами проведення якого сформовано протокол електронного аукціону UA-EA-2019-02-12-000004-b. Відповідно до вказаного протоколу, переможцем аукціону було визнано ТОВ «Файненс Компані». 19.02.2019 року зазначений протокол було підписано директором ТОВ «Файненс Компані». 
07.03.2019 року між ПАТ «Омега Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані» укладено Договір № 1 про відступлення прав вимоги, відповідно до п. 1 якого за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом – Боржники, включаючи, права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави, з урахуванням змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1 до цього Договору. 
Відповідно до п. 1 Договору відступлення за цим Договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, включаючи права вимоги до правонаступників, Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до який перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами (договорами надання кредиту (овердрафту)) та/або договорами поруки та/ або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави, з урахуванням всіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатках № 1 та № 2 до цього Договору. 
Права вимоги означає всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні так і умовні) Банку в якості кредитора до Боржників (як позичальників, так і майнових/ фінансових поручителів) за Кредитними договорами, а також всі права вимоги Банку до осіб, які надали забезпечення (згідно реєстру у Додатках № 1 та № 2 до цього Договору), за всіма договорами забезпечення, включаючи будь-які права та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні Банку щодо виконання позичальниками та особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов`язків за Кредитними договорами та Договорами забезпечення згідно реєстру у Додатках № 1 та № 2 до цього Договору. 
Згідно п. 2 Договору відступлення за цим Договором Новий кредитор в день укладення цього Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4 цього Договору, набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій у розмірах, вказаних у Додатках № 1 та № 2 до цього Договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, тощо. Розмір прав вимоги, які переходять до Нового кредитора, вказані у Додатках № 1 та № 2 до цього Договору. Права кредитора за Основними договорами переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків Боржників, що надане Банку відповідно до умов Основних договорів. 
Відповідно до Додатку № 1 та Додатку № 2 до Договору № 1 про відступлення права вимоги від 07.03.2019 р. передбачене відступлення Банком на користь Нового кредитора права вимоги за Кредитним договором № 504 від 18.08.2006 року (пункт 8 Додатку № 1) та Іпотечним договором від 18.08.2006 року, реєстровий № 1062 (пункт 11 Додатку № 2). 
На підтвердження сплати коштів за Договором № 1 про відступлення права вимоги від 07.03.2019 р. ТОВ «Файненс Компані» надано копію платіжного доручення № 7 від 28.02.2019 року. 
11.08.2019 року ТОВ «Файненс Компані» направило на адресу ТОВ «Вадіта», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 повідомлення про усунення порушень. При цьому ПАТ «Омега Банк» повідомило ТОВ «Вадіта» про те, що з 07.03.2019 року на підставі договору № 1 про відступлення прав вимоги від 07.03.2019 року новим кредитором ТОВ «Вадіта» є ТОВ «Файненс Компані», що підтверджується листом ПАТ «Омега Банк». Дані обставини були встановлені рішенням Господарського суду Одеської області від 30.12.2024 року у справі № 521/19234/20. 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.04.2020 року у справі № 2-2962/11 замінено стягувача по справі № 2-2962/11 з Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», яке було перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» на його правонаступника – Товариство з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані». 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 30.12.2024 року у справі № 521/19234/20, яке набрало законної сили, встановлено, що оскільки договір № 1 про відступлення прав вимоги від 07.03.2019 року є дійсним, ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 29.04.2020 року про заміну стягувача у справі № 2-2962/11 набрала законної сили, то підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання за ТОВ «Файненс Компані» права вимоги за Кредитним договором № 504, укладеним 18.08.2006 між ЗАТ «ТАСІНВЕСТБАНК» та ТОВ «Вадіта» та права вимоги з правом іпотекодержателя за Іпотечним договором, укладеним 18.08.2006 між ЗАТ «АС-ІНВЕСТБАНК» та ТОВ «Вадіта», відсутні, оскільки право вимоги позивача за Кредитним договором № 504 від 18.08.2006 року та Іпотечним договором від 18.08.2006 року підтверджується Договором № 1 про відступлення прав вимоги від 07.03.2019 року та ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.04.2020 року про заміну стягувача у справі № 2-2962/11.
Рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Вадіта», яке оформлено протоколом № 1 від 10.12.2019, у зв`язку з виходом зі складу засновників ТОВ «Вадіта» ОСОБА_3 , останній було передано належну їй частку в статутному капіталі Товариства, а саме будівлі військового містечка № НОМЕР_3 , які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 5972,8 кв.м. 
10.12.2019 року ТОВ «Вадіта», в особі директора Шелудченко Д.М., що діяв відповідно до протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Вадіта» № 1/1 від 26.11.2019 року, та ОСОБА_3 підписали Акт приймання-передачі майна №1, яким засвідчили передачу ТОВ «ВАДІТА» та прийняття ОСОБА_3 будівель військового містечка № НОМЕР_3 , які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 5972,8 кв.м. 
17.12.2019 року проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 5972,8 кв.м. 
Відповідно до висновку ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП» щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 07.07.2020 року будівлі військового містечка № НОМЕР_3 , які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 5972,8 кв.м, вказаний об`єкт за технічними показниками може бути поділений на два об`єкта, а саме: на нежитлову будівлю в цілому – АДРЕСА_2 у складі: адміністративний корпус літ. «А», склади літ. «Б, В, Г, Д», цех літ. «Е», насосна літ. «З», навіс літ. «С», загальною площею 1559 кв.м, мостіння 1; на нежитлову будівлю в цілому – АДРЕСА_2 у складі: цеха літ. «Ж,И,К,Л, Р», котельня літ. «М», пожежне депо літ. «Н», трансформаторна літ. «О», навіси літ. «П,С1,С2», ГСМ літ. «Т», майстерня літ. «Ф», гараж літ. «У», насосна літ. «Ш», приміщення охорони літ. «Є», загальною площею 4413,8 кв.м. 07.07.2020 на замовлення ОСОБА_3 . 
Приватним підприємством «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП» виготовлено технічні паспорти на нежитлові будівлі, які розташовані по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_2 . 
За заявою ОСОБА_3 на підставі висновку ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП» щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 07.07.2020 року предмет іпотеки було поділено на два об`єкти нерухомого майна за різними адресами, а саме: перший об`єкт за адресою: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер: 2143413551101; загальна площа: 1559 кв.м; відомості про складові частини об`єкта нерухомого майна: адмінкорпус, А; склади, Б, В, Г, Д; цех, Е; насосна, З; навіс, С; мостіння, І, право власності на який 13.07.2020 було зареєстровано за ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; другий об`єкт за адресою: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер: 2143384451101; загальна площа: 4413,8 кв.м; відомості про складові частини об`єкта нерухомого майна: цех, Ж, И, К, Л, Р; пождепо, Н; котельня, М; трансформаторна, О; навіси, П, С1, С2; ГСМ, Т; майстерня, Ф; гараж, У; насосна, Ш; приміщення охорони, Є; мостіння, І, право власності на який 13.07.2020 року було зареєстровано за ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Разом з тим, судом встановлено, що в провадженні Хаджибейського районного суду міста Одеси перебуває на розгляді справа № 521/12040/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів у сумі 255 876 доларів США.
Ухвалою Малиновського (Хаджибейського) районного суду міста Одеси від 31.10.2024 у справі № 521/12040/24 ТОВ «Файненс Компані» було залучено до розгляду справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача. 
Предметом спірного Договору позики є кошти в іноземній валюті, які ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 10.08.2020 р. та зобов`язалась їх повернути. 
Стаття 13 ЦПК України визначає принцип диспозитивності цивільного судочинства та встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Звертаючись до суду, представник позивача посилається на ст. ст. 3, 13, 203, 215, 216, 234 ЦК України та просить визнати недійсним договір позики укладений в формі розписки від 10.08.2020 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вказуючи, що він укладений на шкоду позивачеві. 
Згідно зі ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 цього Кодексу. 
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. 
Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин) – ч. 3 ст. 215 ЦК України. 
Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку на вимогу однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину в порядку, передбаченому процесуальним законом.
При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за ст. 204 ЦК України, вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. 
Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Реалізуючи, передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ЦПК право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. 
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16- ц. 
З наведеного вбачається, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/ або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги. Такий правовий висновок Верховного Суду викладений у Постановах від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 року у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 року у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 року у справі № 904/7841/21. 
Цивільний Кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України). 
Відповідно до ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Указний правовий висновок міститься у пункті 53 Постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 року у справі № 904/2979/20, у Постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі № 6-605цс16. 
Згідно Постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення. Крім того, особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові. Така правова позиція викладена, зокрема, у Постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19). Поряд з цим у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.
Відповідно до правової позиції, викладеної в Постановах Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 року у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 року у справі №910/12787/17, встановлення судом відсутності порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові. 
Представник позивача, звертаючись з цим позовом, не обґрунтував, яким саме чином договір позики, укладений між  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , предметом якого є грошові кошти, що перебували у власності ОСОБА_2 порушує цивільне право або інтерес Товариства з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані», за захистом якого представник позивача звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає це порушення, позивач не навів конкретних фактів порушення його майнових прав та інтересів, а саме: те, що його права та законні інтереси безпосередньо порушені Договором позики і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права позивача буде захищено та відновлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд враховує, що у Товариства з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані»  відсутнє право вимоги до жодної сторони Договору позики, а тому Договір позики не може бути визнаний фраудаторним. 
Фраудаторний правочин – це правочин, що укладається боржником з метою запобігання зверненню стягнення на майно. Це призводить до того, що боржниками майно реалізується поза межами виконавчого провадження, як наслідок таких дій судові рішення залишаються невиконаними.
Велика Палата Верховного Суду у своїй практиці допускає кваліфікацію правочину як фраудаторного, зокрема, як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та зловживаючи правом (статті 3, 13 ЦК України) і така практика є усталеною.
Так, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України.
У цьому Рішенні вказано: «Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку.
Здійснюючи право власності, зокрема шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними.
У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.
Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використала / використали право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах із цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Проте, у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній.
Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц дійшла висновку, що Верховний Суд вже неодноразово застосовував принцип добросовісності та конструкцію недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, зокрема сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.
При цьому Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц погодилася з тим, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, зокрема таким, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
У Постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2024 року у справі № 916/379/23, зазначено, що для класифікації правочину як фраудаторного має значення фактична участь боржника у ньому як одного з учасників вольових дій, направлених на виведення майна боржника з метою незадоволення вимог одного або декількох його кредиторів у легальній судовій процедурі. 
У Постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 19.01.2023 року у справі №925/1248/21, зроблено висновок, що для класифікації правочину як фраудаторного має значення фактична участь боржника у ньому як одного з учасників вольових дій, направлених на виведення майна боржника з метою незадоволення вимог одного або декількох його кредиторів у легальній судовій процедурі. Однією із форм такої участі боржника є вчинення ним, за наявності в нього невиконаних зобов`язань та заборгованості перед іншими кредиторами, правочину задля нарощування обсягу наявних кредиторських зобов`язань та в майбутнього формування кредиторської заборгованості із заінтересованим кредитором (так званий «дружній кредитор»). З наведеного вбачається, що стороною фраудаторного правочину обов`язково має бути боржник, який здійснює відчуження належного йому майна з метою запобігання зверненню стягнення на майно. 
Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Кредитор – особа, яка управомочена вимагати від свого контрагента (боржника) виконання певної дії (ряду дій). Боржник – особа, зобов`язана вчинити на користь кредитора певну дію (ряд дій) або утримуватися від вчинення певної дії (ряду дій). Грошове зобов`язання, як і будь-яке зобов`язання, є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші у визначеному розмірі), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК). 
У Постанові Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 07.07.2025 року по справі №642/120/19, суд зауважив, що зміст як договірного, так і недоговірного зобов`язання складають права та обов`язки його суб`єктів. Суб`єктивне право, що належить управненій стороні у зобов`язанні, йменується правом вимоги, а суб`єктивний обов`язок зобов`язаної сторони називається боргом; для застосування конструкції фраудаторного правочину важливо, щоб кредитору належало суб`єктивне цивільне право (зокрема, право вимоги). Цей суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Тому необов`язково для застосування вказаної конструкції, щоб існувало судове рішення про стягнення зокрема, боргу чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника. 
Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору позики, представник позивача не надав належних та допустимих доказів того, що  ОСОБА_2 або ОСОБА_3 є боржниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані», мають невиконані грошові зобов`язання, є ухвалене судове Рішення про стягнення заборгованості, є відкрите виконавче провадження щодо стягнення заборгованості з  ОСОБА_2 або ОСОБА_3 . Тобто для визнання договору недійсним та застосування конструкції фраудаторного правочину позивачу повинно належати право вимоги щодо однієї із сторін цього правочину. 
Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У Товариства з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані» відсутній статус іпотекодержателя, а тому немає підстав для визнання недійсним договору позики від 20.08.2020 року.
Позивач вважає себе Іпотекодержателем за Іпотечним договором від 18.08.2006 року, реєстровий №1062.
Відповідно до ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509); зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526); виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (ч. 1 ст. 546). 
Згідно ст. 572 ЦК України за заставою кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). 
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи – ч. 1 ст. 575 ЦК України. Іпотека – це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду; іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. 
Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (перше речення частини 1); звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. 
Із наведених законодавчих положень вбачається, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час укладення договору між ЗАТ «ТАСІНВЕСТБАНК» та ТОВ «ВАДІТА» від 18.08.2006 р. 
Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про іпотеку», встановлено, що зміни до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідні відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку. 
За змістом ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Тобто відомості про відступлення прав іпотекодержателя підлягають державній реєстрації; внесення таких відомостей і є зміною речового права – права іпотеки. До проведення державної реєстрації відповідне право не виникає, а його перехід не відбувається. У розумінні наведених положень законодавства державна реєстрація відступлення права вимоги, яка відбувається шляхом здійснення заміни іпотекодержателя за таким предметом іпотеки у Реєстрі речових прав, є обов`язковою, а такій реєстрації передує обов`язкова реєстрація самого права іпотеки за первісним іпотекодержателем. 
Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. 
Отже, момент виникнення права вимоги за іпотечним договором чинне законодавство пов`язує з фактом державної реєстрації іпотеки в порядку, визначеному законодавством. Наведене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 27.08.2019 року у справі №911/2392/17. Близькі за змістом висновки наведено у постановах Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 751/2322/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 569/16312/17-ц. 
У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.10.2020 р. по справі №15/148-10-4045, зазначено, що виникнення у ТОВ «ФК «Авалон Капітал» прав іпотекодержателя за спірним іпотечним договором може відбутися лише після нотаріального посвідчення правочину про відступлення прав за іпотечним договором, а також державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що помилково не врахували суди попередніх інстанцій. Господарські суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили та не встановили відповідних обставин переходу/виникнення у ТОВ «ФК «Авалон Капітал» таких прав, здійсненого, зокрема, шляхом реєстрації цього права у встановленому законом порядку, належну оцінку наявним у справі доказам всупереч вимогам ст. 86 ГПУ України не надали. 
У п. 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/73/17 зазначено, що державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). 
За змістом ч. 7 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна. 
Позивачем не надано до суду доказів того, що обтяження нерухомого майна іпотекою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , станом на час укладення оскаржуваного договору, а саме 10.08.2020 р. було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, також позивачем не надано доказів внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у зв`язку з укладенням Договору №1 про відступлення прав вимоги від 07.03.2019 року.
У Постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 р. по справі №922/1995/17, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, що у постанові Верховного Суду від 07.05.2019 у справі № 926/3371/17, висновок в якій став підставою для передачі справи на розгляд об`єднаної палати, зазначено, що, виходячи зі змісту ст. 17 Закону України «Про іпотеку» та умов укладеного між сторонами договору іпотеки, колегія суддів визнала помилковими висновки судів попередніх інстанцій щодо припинення договору іпотеки у зв`язку із здійсненням державної реєстрації припинення іпотеки, оскільки вилучення обтяжень про іпотеку та заборону на відчуження не тягне припинення договору іпотеки. 
За змістом ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній як на час укладення договору іпотеки АТ «УкрСиббанк» від 10.07.2007 року, так на час укладення договору іпотеки АТ «МегаБанк» від 12.09.2008 року обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно. 
Отже, висновок Верховного Суду, викладений у Постанові від 07.05.2019 у справі № 926/3371/17 стосовно дійсності договору іпотеки у разі нездійснення державної реєстрації обтяження нерухомого майна іпотекою (або вилучення такого запису) відповідає положенням законодавства, водночас не свідчить про наявність в особи статусу іпотекодержателя у разі відсутності запису про державну реєстрацію обтяження нерухомого майна іпотекою, а вимога такої особи не має пріоритету відносно зареєстрованих прав, тому відсутні підстави для відступу від правового висновку, викладеного Верховним Судом у зазначеній постанові. 
У Постанові від 13.11.2019 у справі №755/513/18 за позовом фізичної особи до ТОВ «Торговий дім «Україна» та АТ «Банк Морський» про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання договору іпотеки недійсним, Верховний Суд дійшов висновку про те, що п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, зокрема іпотека. Отже, якщо в Державному реєстрі іпотек та Реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на момент укладення договору іпотеки були відсутні відомості про обтяження нерухомого майна, попередній іпотекодержатель (заставодержатель) не може посилатись на обмеження повноважень іпотекодавця щодо передачі майна в наступну іпотеку без згоди іпотекодержателя у відносинах з наступним іпотекодержателем. Таким чином, наступний договір про передачу майна в іпотеку не може бути визнаний недійсним за позовом попереднього іпотекодержателя на підставі статей 12, 13 Закону України «Про іпотеку», якщо обтяження нерухомого майна попередньою іпотекою не було зареєстровано у порядку, встановленому законодавством.
Отже, оспорюваний договір ознак фраудаторного правочину не має, не був вчинений на шкоду кредитору, а був спрямований на настання реальних правових наслідків, які ним обумовлювалися, а посилання представника позивача на можливе виведення з під обтяження предмету іпотеки та уникнення сплати боргу за кредитним договором є лише припущенням та не грунтується на вимогах закону, в той час як суд захищає лише порушене право. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд також не бере до уваги посилання представника позивача на те, що адвокат Зімірьова О.О. в різних процесах представляє інтереси як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_3 , що на думку позивача свідчить про штучність спору у справі №521/12040/24 та узгодженість дій адвоката та відповідачів по даній справі, так як представництво інтересів ОСОБА_3 у справі №521/19234/20 жодним чином не перешкоджає адвокату представляти інтереси ОСОБА_2 у справі №521/12040/24 та у даній справі. 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року), Постанови КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 року №161/4641/17, 20.10.2020 року у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 року у справі №585/2958/17, від 12.101.2020 року у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 року у справі №161/7515/15-ц.
Враховуючи наведене та характер даного рішення, суд вважає за можливе не наводити відповіді на кожен аргумент позивача. Більше того, наведення відповідних відповідей суд вважає неможливим з огляду на те, що такі відповіді, які не мають жодного значення для вирішення даної справи, можуть обмежити у встановленні певних обставин суд в межах вказаної справи.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Відповідно до ст.141 ЦПК України та враховуючи, що даним судовим рішенням відмовлено в позові, тому понесені позивачем судові витрати необхідно віднести на його рахунок.
Керуючись Законами України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Про іпотеку», «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», статтями 3, 4, 13, 16, 202, 203, 215, 216, 234, 509, 510, 546, 572, 575 ЦК України, 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд, –

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, – залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя          О. М. Куриленко