Справа № 703/1372/26
2/703/1466/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2026 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі 
головуючого - судді Овсієнка І.В., 
за участю 
секретаря судового засідання Батаргіної Т.М.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Обслуговуючого кооперативу «Сміла» до ОСОБА_1 про стягнення витрат на утримання будинку та прибудинкової території,
установив:
12.03.2026 позивач в порядку самопредставництва юридичної особи звернувся до Смілянського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті послуг за утримання будинків та споруд на прибудинкових територіях за період з березня 2023 року до січня 2026 року у розмірі 5514,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач надає послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій в місті Сміла, зокрема і будинку за адресою АДРЕСА_1 . Відповідачка є спадкоємицею власника квартири АДРЕСА_2 у вказаному будинку, споживачем послуг, що надає позивач. Від підписання письмового договору про відшкодування витрат на утримання будинку та прибудинкових територій, запропонованого до укладення позивачем, ОСОБА_1 відмовилася. Власні обов`язки по оплаті витрат на утримання будинку й прибудинкової території відповідач за вказаний період не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість за період з березня 2023 року до січня 2026 року у розмірі 5514,00 грн.
Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27.03.2026 відкрито провадження в справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, сторонам встановлений строк для подання письмових заяв по суті справи, призначене судове засідання для розгляду справи по суті.
Представник позивача в судове засідання не прибув, звернувшись із клопотанням про проведення судового розгляду за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання повторно не прибула, за відсутності відомостей про зареєстроване місце її проживання, викликалася відповідно до ч. 10 ст. 187 ЦПК України через публікацію оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України. 
Відповідач у встановлений судом строк відзиву до суду не подала, будь-яких клопотань чи заяв про неможливість подання відзиву у встановлений судом строк від відповідачки не надходило.
Частиною 8 статті 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
За відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами справи. Водночас, суд враховує, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, приходить до наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує.
За ст. 322 ЦК України встановлено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.
Згідно зі ст. 382 ЦК України, квартира є об`єктом права власності.
Особливості створення кооперативів та ведення господарської діяльності обслуговуючими кооперативами визначаються Законом України «Про кооперацію».
Обслуговуючий кооператив це кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності.
Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Кооператив відповідно до свого статуту самостійно визначає основні напрями діяльності, здійснює її планування. Кооперативи мають право провадити будь-яку господарську діяльність, передбачену статутом і не заборонену законом (статті 2, 23 Закону України «Про кооперацію»).
Обслуговуючий кооператив незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту (пункт 5.13 постанови Верховного Суду від 07.09.2021 у справі №916/2506/20).
Статтею 24 Закону України «Про кооперацію» визначено, що кооперативи реалізують товари та надають послуги за цінами і тарифами, встановленими самостійно, а у випадках, передбачених законом, за державними цінами і тарифами.
Кооперативи мають право реалізувати товари та надавати послуги за цінами і тарифами, що встановлюються на договірних засадах, окремо для членів кооперативу та інших осіб.
Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання таких послуг, регулюються як нормами Цивільного кодексу України, так і Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актів, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг.
Господарська діяльність, спрямована на задоволення потреб фізичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них території є діяльністю з утримання будинків і прибудинкових територій відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Згідно з положеннями ст. 6 цього ж Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: управитель, споживач, виконавець комунальних послуг.
Відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Обов`язок по оплаті житлово-комунальних послуг, утримання будинку і прибудинкової території в будинках (квартирах) фонду житлово-будівельних кооперативів, приватного житлового фонду покладено на власника.
Відповідно до п. 17 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №572 від 08.10.1992, власники квартир багатоквартирних будинків зобов`язані вносити на відповідний рахунок власника будинку плату за обслуговування і ремонт будинку. Наймачі квартир (кімнат) вносять плату за найм житла, розмір якої встановлюється Кабінетом Міністрів України. Ці платежі і платежі за комунальні та інші послуги власниками квартир, наймачами і орендарями вносяться щомісяця не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено інші строки. При простроченні внесення вказаної плати стягується пеня з розрахунку 1 процент від несплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше 100 процентів загальної суми боргу.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VIII, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору.
Згідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.
Згідно п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. З пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої цієї статті) може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. Якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.
Судом встановлено, що позивач здійснює функції з утримання будинку за адресою АДРЕСА_1 , надає житлово-комунальні послуги.
Позовна заява містить вказівку на те, що відповідачка в справі, ОСОБА_1 в порядку спадкування набула право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_3 .
На підтвердження вказаної обставини позивачем наданий акт від 20.02.2026, за змістом якого в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , фактично проживає спадкоємець ОСОБА_1 , з 18.06.2020, вказаний документ засвідчений підписами голови ОК «Сміла» та головного бухгалтера, бухгалтера.
Розмір внесків на витрати по управлінню багатоквартирним будинком АДРЕСА_1 , що введені в дію з 01.05.2019 та діють до 31.12.2023, затверджені Протоколом загальних зборів членів ОК «Сміла», власників квартир по АДРЕСА_1 від 10.04.2019, такий складає 3,98 грн за 1 кв м корисної площі квартири.
Вказані обставини підтверджуються Протоколом загальних зборів членів ОК «Сміла» по житловому будинку АДРЕСА_1 від 10.04.2019.
Розмір внеску на витрати по управлінню багатоквартирним будинком АДРЕСА_1 , що введені в дію з 01.01.2024 та діють на даний час, затверджені Протоколом загальних зборів членів ОК «Сміла», власників квартир по АДРЕСА_1 від 11.12.2023, такий складає 6,00 грн за 1 кв м корисної площі квартири.
Вказані обставини підтверджуються Протоколом загальних зборів членів ОК «Сміла» по житловому будинку АДРЕСА_1 від 11.12.2023.
Відповідно до фінансових звітів ОК «Сміла» за 2023-2025 роки, позивач здійснював надання послуг із утримання будинку за адресою АДРЕСА_1 , а також прибудинкової території, за рахунок внесків на послуги із управління будинком.
Матеріали справи містять також Типовий договір №39 про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій від 01.01.2024.
Відповідно до п. 1 предметом вказаного договору є надання виконавцем послуг, спрямованих на утримання будинку та прибудинкової території за рахунок внесків і платежів споживача за адресою АДРЕСА_3 в строк та на умовах, що передбачені договором.
Виконавець (ОК «Сміла») надає послуги в обсязі і на умовах, визначених у рішенні загальних зборів кооперативу (зборів власників квартир або їх уповноважених).
Споживач має право, зокрема на своєчасне отримання послуг належної якості згідно із законодавством (п. 10, пп. 1) та зобов`язаний оплачувати послуги у встановлений договором строк (п. 11, пп. 1).
Згідно з п. 5 розрахунковим періодом є календарний місяць, у разі застосування щомісячної системи оплати послуг, платежі вносяться не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.
Виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасне надання послуг належної якості згідно із законодавством (пп. 1 п. 13 договору).
Розділ «Права та обов`язки сторін» регламентує, зокрема права споживача, серед яких: зменшення розміру плати за надані послуги у разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості у визначеному законодавством порядку; відшкодування збитків, заподіяних його майну та (або) приміщенню внаслідок ненадання послуг або надання послуг неналежної якості; своєчасне отримання від виконавця інформації про перелік послуг, структуру тарифу, загальну суму місячного платежу, норми споживання, режим надання послуг, їх споживчі властивості тощо. Також зазначено обов`язки споживача серед яких: оплачувати послуги у встановлений цим договором строк; своєчасно вживати заходів до усунення пов`язаних з отриманням послуг неполадок, що виникли з власної вини.
Розділом «Порядок розв`язання спорів» наведеного договору передбачені дії споживача у разі порушення виконавцем умов договору та що спори між сторонами розв`язуються шляхом переговорів або у судовому порядку.
Пунктом 20 договору передбачено, що він набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2024. У разі коли за місяць до закінчення дії цього договору однією із сторін не заявлено у письмовій формі про розірвання договору або необхідність його перегляду, цей договір вважається щороку продовженим.
З матеріалів справи вбачається, що від підписання відповідного договору відповідач ОСОБА_1 відмовилась, що засвідчено підписом бухгалтера ОСОБА_2 .
В постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №686/14833/15 зазначено, що відсутність між сторонами договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг.
Отже, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
На доведення позовних вимог позивачем надано копію письмового зобов`язання, датованого 18.06.2020, що складене від імені ОСОБА_1 на адресу голови ОК «Сміла», за змістом якого зобов`язується в строк до 01.10.2020 сплатити заборгованість за послуги, що надані за адресою АДРЕСА_3 .
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Верховний Суд у постанові від 05.09.2020 у справі №906/884/19, дійшов висновку про те, що рішення загальних зборів, у тому числі про визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком, є обов`язковими для власників житлових приміщень, які в силу прямої норми закону несуть тягар утримання належного їм майна та зобов`язані виконувати прийняті відповідно до статуту рішення.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 06.07.2018 у справі № 910/582/17, від 17.07.2018 у справі №910/6356/16, від 15.05.2019 у справі №761/10136/16-ц, від 24.01.2020 у справі №910/1395/19.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
З системного аналізу наведених норм права вбачається, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
На доведення власної позиції позивач посилається на ту обставину, що відповідачка ОСОБА_1 набула право власності на житло за адресою АДРЕСА_3 в порядку спадкування.
Водночас, в матеріалах справи відсутні будь-які документи, що підтверджують вказані доводи.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України).
За ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Згідно із ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
Відповідно до постанови КЦС ВС від 22.03.2023 у справі №463/6829/21-ц спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а свідоцтво про право на спадщину лише підтверджує право власності.
Відтак належними доказами набуття права на спадщину є заяви про прийняття спадщини або ж заяви інших осіб, що є спадкоємцями, про відмову від неї, документи, що підтверджують постійне проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, в тому числі але не виключно – рішення суду відповідного змісту, а також свідоцтво про право на спадщину, якщо таке було особою отримане. 
Всупереч викладеному, позивачем не надано документів, що б підтверджували набуття відповідачем ОСОБА_1 права власності на житло, з приводу якого обліковується заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, так само як і відомостей про придбання будь-якого права щодо житла за правочином, клопотань про витребування таких документів – не заявлено.
Оцінюючи надане позивачем письмове зобов`язання, суд зважає, що чинне законодавство України не містить чіткого переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків.
Діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії та/або письмове прохання відстрочити сплату боргу та/або письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу та/або часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 27.04.2016 в справі №3-269гс16, у постанові від 09.11.2016 в справі №6-1457цс16, у постанові від 29.03.2017 в справі №6-1996цс16,у постанові від 08.11.2017 в справі №6-2170цс16, Верховним Судом у постанові від 09.11.2018 в справі №911/3685/17, у постанові від 24.04.2019 в справі №569/8314/14.
Як встановлено судом, письмове зобов`язання від імені боржника стосується погашення боргу, що існував станом на 18.06.2020, відтак не є належним доказом існування правовідносин сторін з приводу надання, отримання житлово-комунальних послуг та виникнення заборгованості у період із березня 2023 року до січня 2026 року.
Суд критично оцінює акт про фактичне проживання ОСОБА_1 в житлі, з приводу утримання якого виникла заборгованість, оскільки вбачається, що такий складений головою та працівниками бухгалтерії ОК «Сміла», однак не містить відомостей про ознайомлення відповідачки із його змістом, крім того, стосується проживання особи із червня 2020 року та не підтверджує факту користування відповідним житлом, в тому числі житлово-комунальними послугами, в період виникнення заборгованості.
Вказані обставини свідчать про недоведеність позовних вимог, отже в їх задоволенні належить відмовити.
Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).
За платіжною інструкцією №72 від 10.03.2026 позивачем сплачено 2798,96 грн судового збору.
Приймаючи до уваги, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. 10, 11, 60, 141, 258, 263, 264, 284, 287, 354, 355 ЦПК України,
вирішив:
В задоволенні позову - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Обслуговуючий кооператив «Сміла», місцезнаходження юридичної особи 20700, м. Сміла Черкаського району Черкаської області, вул. Ротондівська, 26, код ЄДРПОУ 22792252.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остання відома адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повне судове рішення складене 18.05.2026. 

Суддя        І.В. Овсієнко