ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
22.04.2026	Справа № 761/27324/23	

за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог: 
1. Акціонерне товариство "Страхова компанія "Країна"
2. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб
3. ОСОБА_3 
4. Товариство з обмеженою відповідальністю "Богдан-Електротранс"
5.Акціонерне товариство "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "КІВІ"
6. Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтайм"
7. Публічне акціонерне товариство "Український інноваційний банк" в особі уповноваженого Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на продовження процедури виведення Публічного акціонерного товариства "Укрінбанк" з ринку"
8. Товариство з обмеженою відповідальністю "Хуліганз Продакшн"
9. Публічне акціонерне товариство "Українська інноваційна компанія"
про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та скасування рішення про державну реєстрацію права власності 
Суддя Зеленіна Н.І.
Секретар судового засідання Солонюк К.Г.
Представники сторін: відповідно до протоколу судового засідання.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просив: 
- витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 ; 
- визнати право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 ; 
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 68885844 від 15 серпня 2023 року, яке винесено приватним нотаріусом КМНО Литвин А.С., на підставі якого ОСОБА_2 став власником зазначеної квартири; 
- внести зміни до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 .
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 25 квітня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автопарк Медіа» (далі - ТОВ «Автопарк Медіа») та Публічним акціонерним товариством «Український інноваційний банк» (далі - ПАТ «Український інноваційний банк») був укладений кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 4799.
На забезпечення виконання ТОВ «Автопарк Медіа» зобов`язань за вказаним договором він, як іпотекодавець, 25 квітня 2012 року уклав із ПАТ «Український інноваційний банк» договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку передав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . .
У подальшому, 08 листопада 2012 року між ПАТ «Український інноваційний банк», ТОВ «Автопарк Медіа» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Хуліганз Продакшн» (далі - ТОВ «Хуліганз Продакшн») було укладено договір про переведення боргу на ТОВ «Хуліганз Продакшн» за кредитним договором від 25 квітня 2012 року № 4799.
Позичальники виконували взяті зобов`язання за договором кредиту, проте постановою Національного банку України від 22 березня 2016 року № 180 було відкликано ліцензію ПАТ «Український інноваційний банк» та розпочато процедуру його ліквідації.
У травні 2023 року він дізнався про набуття 23 березня 2020 року Акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» права власності на спірну квартиру.
Зазначав, що відчуження іпотечної квартири відбулось із численними порушеннями положень законодавства. Зокрема, ПАТ «Український інноваційний банк» (далі - ПАТ «Українська інноваційна компанія») після початку ліквідації банківської установи не мав права здійснювати банківську діяльність, проте, всупереч положенням діючого законодавства, керівники банку здійснили зміну назви ПАТ «Український інноваційний банк» на ПАТ «Українська інноваційна компанія», яке, у свою чергу, відступило право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки на користь Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Фінтайм капітал» (далі - ТОВ «ФК «Фінтайм капітал»).
Між тим ПАТ «Українська інноваційна компанія» не мало права укладати договір відступлення права вимоги після початку ліквідації банку, так як лише уповноважена особа Фонду гарантування вкладів мала право вчиняти будь-які правочини від імені банку під час ліквідації, зокрема і відступлення права вимоги. На порушення вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» ні йому, ні позичальнику не було направлено вимогу про усунення порушень, а згодом право вимоги за кредитним договором було відступлено фізичній особі ОСОБА_3 .
Вважає, що оскільки квартира вибула з його володіння без законної підстави, відчужена неуповноваженою особою, тому на підставі положень статті 387, 388 ЦК України ця нерухомість має бути витребувана з незаконного володіння відповідача, як кінцевого набувача цього майна.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Постановою Верховного Суду від 17 вересня 2025 року:
- у задоволенні клопотання представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовлено;
- касаційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено частково;
- рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року скасовано;
- провадження у справі №761/27324/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Богдан-Електротранс», Акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «КІВІ», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтайм», Публічне акціонерне товариство «Український інноваційний банк» в особі уповноваженого Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на продовження процедури виведення Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк» з ринку про витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності та скасування рішення про державну реєстрацію права власності - закрито.
Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року справу № 761/27324/23 передано для продовження розгляду до Господарського суду м. Києва.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18 листопада 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.
02.12.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позов.
05.12.2025 через систему «Електронний суд» від третьої особи 7 надійшли додаткові документи.
Ухвалою суду від 10.12.2025 суд ухвалив задовольнити клопотання ОСОБА_1 про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Хуліганз продакшин" (код ЄДРПОУ 35252915), задовольнити клопотання Публічного акціонерного товариства "Українська інноваційна компанія" про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство "Українська інноваційна компанія" (код ЄДРПОУ 05839888), зобов`язати позивача направити копію позову Товариству з обмеженою відповідальністю "Хуліганз продакшин" (код ЄДРПОУ 35252915) та Публічному акціонерному товариству "Українська інноваційна компанія" (код ЄДРПОУ 05839888), надати суду докази направлення, відкласти підготовче засідання на 28.01.2026.
22.01.2026 через систему «Електронний суд» від від третьої особи 9 надійшли пояснення.
Розгляд справи в підготовчому засіданні відкладався.
У підготовчому засіданні 25.03.2026 судом закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні 08.04.2026 оголошено перерву до 22.04.2026.
У судове засідання 22.04.2026 прибули представники позивача, відповідача та третьої особи ПАТ «Український інноваційний банк».
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:
На підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 квітня 2005 року ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 
За договором іпотеки від 25 квітня 2012 року позивач передав в іпотеку ПАТ «Український інноваційний банк» вказану квартиру на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 4799 про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 25 квітня 2012 року, укладеним між ТОВ «Автопарк Медіа» (далі - Боржник) та ПАТ «Український інноваційний банк» за умовами якого Боржнику було надано кредит в сумі 2 500 000,00 грн. на термін по 24 квітня 2015 року.
У зв`язку з укладенням між ТОВ «Автопарк Медіа», ТОВ «Хуліганз Продакшн» та ПАТ «Український інноваційний банк» Договору про переведення боргу від 08 листопада 2012 року та внесення змін до Кредитного договору № 4799 від 25 квітня 2012 року, що оформлені додатковою угодою № 1 від 08 листопада 2012 року, 08 листопада 2012 року були внесені відповідні зміни та доповнення до Іпотечного договору. 
ПАТ «УКРІНКОМ» відповідно до договору № 14/12/16 від 14 грудня 2016 року відступило ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм» право вимоги за кредитним договором № 4799 про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 25 квітня 2012 року, а за договором про відступлення прав за іпотечним договором від 18 січня 2017 року, ПАТ «УКРІНКОМ» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм» право вимоги за Іпотечним договором від 25 квітня 2012 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Український інноваційний банк». 
16 січня 2017 року ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм» відступило ОСОБА_3 право вимоги за кредитним договором № 4799 про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 25 квітня 2012 року, а 18 січня 2017 року ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм» відступило ОСОБА_3 право вимоги за Іпотечним договором від 25 квітня 2012 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Український інноваційний банк».
У зв`язку із незадоволенням ТОВ «Хуліганз Продакшн», ОСОБА_1 вимоги ОСОБА_3 від 30 січня 2017 року щодо виконання зобов`язань за кредитним договором № 4799 про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 25 квітня 2012 року, 13 березня 2017 року здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .
В подальшому квартира АДРЕСА_1 була відчужена Товариству з обмеженою відповідальністю «Богдан-Електротранс» на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24 квітня 2017 року; Акціонерному товариству «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Ківі» на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 квітня 2018 року; Акціонерному товариству «Страхова компанія «Країна» на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 березня 2020 року.
Останнім власником квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2023 року укладеного з Акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна».
Звертаючись з цим позовом до суду, позивач зазначає, що у травні 2023 року він дізнався про набуття 23 березня 2020 року Акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» права власності на спірну квартиру. Зазначав, що відчуження іпотечної квартири відбулось із численними порушеннями положень законодавства. Зокрема, ПАТ «Український інноваційний банк» (далі - ПАТ «Українська інноваційна компанія») після початку ліквідації банківської установи не мав права здійснювати банківську діяльність, проте, всупереч положенням діючого законодавства, керівники банку здійснили зміну назви ПАТ «Український інноваційний банк» на ПАТ «Українська інноваційна компанія», яке, у свою чергу, відступило право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки на користь Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Фінтайм капітал» (далі - ТОВ «ФК «Фінтайм капітал»).
Між тим ПАТ «Українська інноваційна компанія» не мало права укладати договір відступлення права вимоги після початку ліквідації банку, так як лише уповноважена особа Фонду гарантування вкладів мала право вчиняти будь-які правочини від імені банку під час ліквідації, зокрема і відступлення права вимоги. На порушення вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» ні йому, ні позичальнику не було направлено вимогу про усунення порушень, а згодом право вимоги за кредитним договором було відступлено фізичній особі ОСОБА_3 .
Позивач вважає, що оскільки квартира вибула з його володіння без законної підстави, відчужена неуповноваженою особою, тому на підставі положень статті 387, 388 ЦК України ця нерухомість має бути витребувана з незаконного володіння відповідача, як кінцевого набувача цього майна.
З урахуванням наведеного, позивач просить суд:
- витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 ; 
- визнати право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 ; 
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 68885844 від 15 серпня 2023 року, яке винесено приватним нотаріусом КМНО Литвин А.С., на підставі якого ОСОБА_2 став власником зазначеної квартири; 
- внести зміни до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 .
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
За статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та визначає способи захисту цивільних прав та інтересів.
Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 вказував, що суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних правовідносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Так, зі змісту позову, який є предметом розгляду у цій справі вбачається, що позивач звертаючись до суду із вказаним позовом переслідує мету відновити право використання усього комплексу правомочностей щодо квартири АДРЕСА_1 у стан, що передував відчуженню цього майна. При цьому обґрунтування вимог позивача фактично зводиться до того, що відчуження спірного майна відбулось поза волею позивача особою, яка не мала права його відчужувати.
Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (постанова Верховного Суду від 28 січня 2025 року у cправі № 910/15966/23).
В ситуації, коли власник домагається у суді повернення йому майна, яке вибуло з його володіння поза його волею, стало предметом правочинів з відчуження, стороною яких він не був, Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 147), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21 (пункт 196)).
Отже, заявлені позивачем вимоги (визнання права власності позивача на спірну квартиру, скасування рішення державного реєстратора, внесення змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно), окрім заявлених відповідно до статей 387, 388 ЦК України, для цілей вирішення спору у даній справі, самі по собі не є ефективним способом захисту права позивача.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Стаття 387 ЦК України передбачає право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Вказаний спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння. При цьому власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених ЦК України.
Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей.
Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. 
Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Як вбачається з матеріалів справи за договором іпотеки від 25 квітня 2012 року (зі змінами внесеними договором від 08 листопада 2012 року) позивач як іпотекодавець виступив майновим поручителем за зобов`язаннями ТОВ «Хуліганз Продакшн» за кредитним договором № 4799 про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 25 квітня 2012 року.
За п. 1.2, 2.1 вказаного договору предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 .
У п. 2.6 договору іпотеки передбачено, що у разі часткового виконання боржником зобов`язання, забезпеченого іпотекою за договором, предмет іпотеки залишається в первісному обсязі.
П. 3.2 договору іпотеки встановлено, що у разі невиконання боржником зобов`язань, забезпечених іпотекою за цим договором, одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами.
У розділі 6 зазначеного договору визначені умови звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом прийняття його іпотекодержателем у власність (п. 6.3).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України, зокрема, договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.
Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частини перша, друга статті 12 ЦК України).
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У частині першій статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а стаття 629 ЦК України встановлює обов`язковість договору.
Положеннями Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 33); у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення; в цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги; якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35). 
Так, в матеріалах справи міститься адресована відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_1 письмова вимога іпотекодержателя від 30 січня 2017 року №7/02-24 про усунення порушень за кредитним договором № 4799 від 25 квітня 2012 року, у яких вказані: обставини переходу прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки з посиланням на відповідні правочини; виклад порушення зобов`язань за кредитним договором в частині існування заборгованості в сумі 4 880 943, 71 грн; вимога про повернення заборгованості за кредитним договором у строк не більше 31 дня з дати отримання вимоги; попередження про примусове стягнення заборгованості шляхом прийняття у власність іпотекодержателя предмета іпотеки або його продажу.
Судом встановлено, що вказана письмова вимога про усунення порушень за кредитним договором № 4799 від 25 квітня 2012 року отримано ОСОБА_1 01 лютого 2017 року, що підтверджується копією накладної ТОВ «Експрес Мото Україна» № 6707-99367.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо належного виконання грошових зобов`язань за кредитним договором № 4799 про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 25 квітня 2012 року та/або задоволення ОСОБА_1 , ТОВ «Хуліганз Продакшн» письмових вимог іпотекодержателя, у тому числі у встановлений строк, або наявність у цих осіб заперечень щодо заявлених вимог.
Суд враховує, що обставини направлення відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_1 письмової вимоги іпотекодержателя від 30 січня 2017 року про усунення порушень за кредитним договором № 4799, її отримання та факт її незадоволення також підтверджується наявною в матеріалах справи копєю свідоцтва приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. від 09 березня 2017 року реєстр. № 101.
Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у відповідній редакції У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Як вже було зазначено, у зв`язку із незадоволенням ТОВ «Хуліганз Продакшн», ОСОБА_1 вимоги ОСОБА_3 від 30 січня 2017 року щодо виконання зобов`язань за кредитним договором № 4799 від 25 квітня 2012 року, здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка в подальшому була відчужена за відплатними договорами іншим особам.
Суд зазначає, що позивач забезпечуючи зобов`язання за кредитним договором № 4799 від 25 квітня 2012 року іпотекою повинен був усвідомлювати і розуміти значення своїх дій та передбачати наслідки невиконання відповідних зобов`язань, а отже укладаючи договір іпотеки від 25 квітня 2012 року позивач чітко і ясно виразив свою волю, спрямовану на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, зокрема, звернення стягнення на предмет іпотеки.
Бувши достеменно обізнаним про наявність вимоги відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку», обставини її виникнення та наслідки її незадоволення - можливість вибуття квартири АДРЕСА_1 з його володіння, позивач не вчинив буд-яких активних дій спрямованих на ненастання таких наслідків.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що квартира № 74 в будинку № 19 по вулиці Ярославів Вал в м. Києві не вибула з володіння позивача за відсутністю можливості його впливу та поза його згодою і контролем, тобто поза його волею. При цьому бездіяльність позивача щодо отриманої вимоги іпотекодавця радше свідчить про його мовчазну згоду з такою вимогою, обставинами її виникнення та застосованими на її підставі наслідками, адже після її отримання позивач тривалий час, більше ніж шість років, не ініціював питання щодо можливого порушення його цивільних прав та інтересів.
Стосовно доводів позивача, що ПАТ «Українська інноваційна компанія» не мало повноважень здійснювати переуступку права вимоги за кредитним договором і договором іпотеки на користь ТОВ «ФК «Фінтайм капітал» та неможливості відчуження прав вимоги за кредитним договором на користь фізичних осіб, суд зазначає таке.
Як встановлено судом, 24.12.2015 Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 934 «Про віднесення ПАТ «УкрІнБанк» до категорії неплатоспроможних», а виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.12.2015 прийнято рішення "Про провадження тимчасово адміністрації у ПАТ "УкрІнБанк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку". 
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2016 у справі №826/1162/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2016 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31.08.2016, визнано незаконними та скасовано постанову Правління Національного банку України №934 від 24.12.2015 «Про віднесення ПАТ «Укрінбанк» до категорії неплатоспроможних» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №239 від 24.12.2015 «Про провадження тимчасової адміністрації у ПАТ «УкрІнБанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» зобов`язано НБУ надати термін у 95 днів для відновлення платоспроможності ПАТ «УкрІнБанк». 
Постановою Верховного Суду України від 24.10.2017 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2016, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2016 та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 31.08.2016 скасовано, прийнято нове рішення: у задоволенні позову ОСОБА_4 до Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи - ПАТ «УкрІнБанк» та ОСОБА_5 про визнання протиправними, скасування рішень та зобов`язання вчинити дії відмовлено. Підставою для скасування вищезазначених судових рішень визначено відсутність права міноритарного акціонера на звернення із відповідним позовом до суду з метою оскарження нормативно-розпорядчих актів. 
В подальшому постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2017 у справі №826/14033/17 адміністративний позов ПАТ «Українська інноваційна компанія» задоволено, визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного банку України від 24.12.2015 №934 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «УкрІнБанк» до категорії неплатоспроможних» визнано протиправним та скасовано рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.12.2015 №239 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "УкрІнБанк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку". 
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2018 у справі №826/14033/17 апеляційні скарги Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишені без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2017 - без змін.
Верховний Суд у справі № 913/266/20 від 16 жовтня 2024 року зазначив наступне: «Суд зауважує, що у вирішенні питання щодо наявності підстав для застосування законодавства про банкрутство до ПАТ «Українська інноваційна компанія» урахував такі виняткові обставини цієї справи: -наявність чинних судових рішень, якими визнано протиправними та скасовано всі рішення НБУ та Фонду щодо виведення ПАТ «Укрінбанк» з ринку (єдине нескасоване рішення НБУ про віднесення банку до категорії проблемних згідно з нормативним регулюванням до процедури виведення банку з ринку не належить); - наявність чинного судового рішення, яким суд зобов`язав НБУ вчинити всі необхідні дії щодо відновлення функціонування ПАТ «Український інноваційний банк» як банківської установи в обсязі та стані, який існував до прийняття постанови НБУ від 22.03.2016 № 180 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію; - неналежне виконання НБУ покладених на нього законодавством обов`язків щодо здійснення банківського нагляду, зокрема внаслідок неприйняття необхідних рішень, спрямованих на забезпечення можливості Фонду здійснити процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку; - порушення принципу обов`язковості виконання судового рішення та виконання державними органами відповідних їх функцій у межах своєї компетенції у спосіб, що підпадає під ознаки порушення гарантованих Конвенцією права на суд та права на мирне володіння майном, а також принципу належного урядування; - пропуск встановлених законом строків для ліквідації ПАТ «Укрінбанк» у порядку, визначеному банківським законодавством; - відсутність нормативного регулювання механізму поновлення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку у випадку скасування у судовому порядку відповідних рішень НБУ та Фонду щодо запровадження такої процедури; - відсутність за даними Єдиного державного реєстру відомостей про юридичну особу з назвою ПАТ «Укрінбанк» та кодом 05839888, що обумовлює неможливість визначення органу / суб`єкта, наділеного повноваженнями на управління цією особою; - існування у правовому полі юридичної особи (ідентифікаційний код 05839888), яка здійснювала банківську діяльність та мала назву ПАТ «Укрінбанк», із новою назвою - ПАТ «Українська інноваційна компанія» та із внесеними змінами до статуту стосовно видів діяльності, тоді як незаконність рішень загальних зборів щодо таких змін та відповідних записів у ЄДР не була доведена в судовому порядку (тоді як НБУ взагалі не ініціював відповідних спорів)». 
Крім того в цій же постанові Верховним Судом було зазначено, що наявними у справі доказами не підтверджено приведення ПАТ «Український інноваційний банк» (наразі - ПАТ «Український інноваційний компанія») своєї діяльності у відповідність до банківського законодавства, Правлінню НБУ (згідно із встановленими законом повноваженнями) належало прийняти нове рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних або про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, що надало б Фонду законні підстави для початку здійснення процедури виведення банку з ринку (прийняття Фондом у межах власної виключної компетенції рішень про запровадження тимчасової адміністрації або про початок процедури ліквідації відповідно).
Отже, відсутність належного законодавчого регулювання (порядку «відновлення» банківської ліцензії у випадку скасування судовим рішенням відповідних рішень НБУ та Фонду, спрямованих на здійснення процедури виведення банку з ринку) та невжиття державним органом (НБУ) відповідних заходів призвело до правової невизначеності як щодо статусу ПАТ «Український інноваційний банк» (нова назва - ПАТ «Українська інноваційна компанія»), так і щодо визначення органу / суб`єкта, наділеного повноваженнями на управління такою юридичною особою.
Зазначене підтверджується тим, що органами управління ПАТ "Український інноваційний банк" неодноразово приймались рішення та державними реєстраторами вносились відповідні реєстраційні записи щодо зміни назви, місцезнаходження акціонерного товариства, нової редакції статуту, видів діяльності товариства та призначались органи управління.
Верховний Суд також зазначив, що такі зміни до статуту товариства не є реорганізацією в розумінні банківського законодавства і не впливають на обсяг прав та обов`язків цієї юридичної особи, які виникли раніше у зв`язку із здійсненням нею банківської діяльності в межах своєї спеціальної правосуб`єктності як банківської установи, оскільки внаслідок цього не створився новий учасник правовідносин, а отже ПАТ «Укрінбанк» та ПАТ «Українська інноваційна компанія» є однією й тією ж юридичною особою, з одним й тим самим ідентифікаційним кодом 05839888 і єдиним обсягом прав та обов`язків. Водночас судова палата вкотре наголошує, що зміна найменування банку без попереднього погодження НБУ чи зміна організаційно-правової форми без здійснення процедури реорганізації банку в установленому банківським законодавством порядку не допускаються, тому відповідні зміни до статуту самі по собі не могли бути підставою для втрати зазначеним товариством статусу банку.
До аналогічних висновків прийшов Верховний Cуд і у постанові від 28.01.2025 року у справі № 921/534/23 п.50: «Отже, з огляду на зазначене, ПАТ "Укрінбанк" та ПАТ "Українська інноваційна компанія" є однією й тією ж юридичною особою, з одним й тим самим ідентифікаційним кодом 05839888, а зміни до статуту товариства не є реорганізацією в розумінні банківського законодавства і не впливають на обсяг прав та обов`язків цієї юридичної особи щодо зобов`язань, які виникли до внесення відповідних змін до статуту зазначеної юридичної особи. Відтак, такі зміни не спростовують наявність зобов`язань, які виникли за відповідними договорами та підтверджені відповідними судовими рішеннями».
Таким чином, виходячи з зазначених висновків Верховного Суду, ПАТ «Українська інноваційна компанія» - це фактично нова назва ПАТ «Український інноваційний банк», компанія має ідентифікаційний код 05839888, а отже такий самий обсяг прав та обов`язків як і ПАТ «Український інноваційний банк».
З огляду на те, що на момент укладення правочину відступлення права вимоги було скасовано постанову Правління Національного банку України №934 від 24.12.2015 «Про віднесення ПАТ «Укрінбанк» до категорії неплатоспроможних» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №239 від 24.12.2015, а також зважаючи на те, що ПАТ «Український інноваційний банк» та ПАТ «Українська інноваційна компанія» є однією і тією ж юридичною особою, то ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» правомірно набуло права вимоги за іпотечним договором. 
Стосовно доводів про незаконність договору відступлення права вимоги, укладеного між ТОВ «ФК «Фінтайм» і ОСОБА_3 , суд зазначає, що позивачем не долучено до справи зазначений договір щодо основного зобов`язання, що позбавляє суд можливості повноцінно оцінити такий договір на предмет його відповідності закону, а також встановити його правову природу (цесія чи факторинг). Більше того, позивач у позові стверджує про те, що правочин щодо відступлення прав за кредитним договором та іпотечним договором було вчинено 17.03.2017, тоді-як з матеріалів справи вбачається, що укладення договорів відступлення права вимоги мало місце 18.01.2017. 
При цьому, питання правомірності правочину має значення у даній справі виключно в аспекті вибуття майна з володіння поза волею власника, водночас висновки суду з цього приводу викладені вище.
З огляду на наведене, суд відхиляє доводи позивача в цій частині та додатково зазначає, що заявлені позивачем вимоги фактично спрямовані на отримання спірної квартири у володіння, без обтяжень іпотекою та без належно виконаних первісним боржником чи іпотекодавцем (позивачем) зобов`язань за укладеними правочинами, що не узгоджується з такими засадами цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність, а також pacta sunt servanda (договори повинні виконуватись). 
За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16).
Стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.
Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів статті 388 ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за якою державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №922/3537/17. 
Зібраними в справі доказами підтверджується те, що при набутті у власність квартира № 74 в будинку № 19 по вулиці Ярославів Вал в м. Києві не вибувала з володіння позивача безвідплатно та те, що набувачі цього майна є недобросовісними. Протилежного відповідно до вимог процесуального закону не доведено, зокрема, позивачем який несе тягар доведення обставин на які він посилається, не надав допустимих цьому доказів, у тому числі наявності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно певних обмежень.
Якщо майно було набуто добросовісним набувачем за відплатним правочином і за положеннями статті 388 ЦК України воно не могло бути витребуване у цієї особи власником, то подальше розпорядження цією особою майном (в тому числі відчуження його за безвідплатним правочином) не створює підставу для витребування у нового набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2026 року у справі № 922/5241/21).
Положення статті 41 Конституції України кореспондуються з відповідними положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Перший протокол), за якими кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), пункт 68, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45).
Також у своїх постановах від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц та від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц Верховний Суд, посилаючись на те, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, дійшов висновку про те, що задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у добросовісного набувача призведе до порушення статті 1 Першого протоколу.
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягарю, покладеному на цю особу таким втручанням.
Суд вважає, що з огляду на встановлені у цій справі обставин щодо правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, добросовісності набувача такого майна та від характеру/способу його набуття, витребування у відповідача спірного майна становитиме невиправдане і надмірне втручання у право на мирне володіння майном. Більше того, відповідач набув право власності на спірну квартиру відповідно до законодавства України та на підставі договору купівлі-продажу за плату.
Отже, суд доходить висновку, що позовні вимоги про витребування у відповідача майна у порядку статей 387, 388 ЦК України, є безпідставними та необґрунтованими.
Похідні вимоги про скасування рішень та внесення змін до реєстру також не підлягаються задоволенню за відсутності підстав для витребування майна.
Щодо вимог про визнання права власності, суд зазначає таке.
Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України. У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності. Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.
Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. 
В той же час, за недоведеності належності станом на дату звернення з цим позовом та на дату розгляду спору йому права власності на спірне майно та, відповідно, неможливості його реалізації, вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.
Більше того, як встановлено судом, заявлені позивачем вимоги (визнання права власності позивача на спірну квартиру, скасування рішення державного реєстратора, внесення змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно), окрім заявлених відповідно до статей 387, 388 ЦК України, для цілей вирішення спору у даній справі, самі по собі не є ефективним способом захисту права позивача.
Стосовно позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
У справі, яка є предметом перегляду, заявлено про застосування позовної давності.
Надаючи оцінку заяві про застосування позовної давності у цій справі суд зазначає таке.
Строк звернення до суду - це встановлений законом проміжок часу, протягом якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права; після закінчення строку звернення до суду право не зникає, але не може бути належно реалізоване в разі неможливості поновлення цього строку.
Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Як вже було зазначено, в матеріалах справи міститься адресована відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_1 письмова вимога іпотекодержателя від 30 січня 2017 року про усунення порушень за кредитним договором № 4799 від 25 квітня 2012 року, яку отримано ОСОБА_1 01 лютого 2017 року, що підтверджується копією накладної ТОВ «Експрес Мото Україна» № 6707-99367. Крім того, обставини направлення ОСОБА_1 письмової вимоги іпотекодержателя від 30 січня 2017 року про усунення порушень за кредитним договором № 4799, її отримання також підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. від 09 березня 2017 року реєстр. № 101.
Разом із тим, будучи достеменно обізнаним з 01 лютого 2017 року про всі обставини, які стосуються прав та інтересів ОСОБА_1 , зокрема і звернення стягнення на спірну квартиру, як і про факти відступлення прав вимоги на користь ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» та ОСОБА_3 , щодо яких позивач заявляє про їх незаконність, останній звернувся до суду за захистом своїх цивільних прав лише у серпні 2023 року, тобто з пропуском встановленого статтею 257 ЦК України строком. При цьому суд наголошує, що позивач більше ніж шість років з дня отримання вимоги іпотекодержателя не виявляв розумної зацікавленості та інтересу щодо ініціювання захисту свого цивільного права і інтересу.
За змістом частини першої статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі №368/1158/16-ц).
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
З наведених міркувань суд критично ставиться до доводів позивача, що про порушення свого цивільного права він дізнався лише в травні 2023 року та зазначає, що на підтвердження цього факту позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів.
Відтак, суд констатує, що позивач звернувся до суду за захистом свого цивільного права поза межами встановленого стаття 257 ЦК України строку, однак, зважаючи на вже встановлену безпідставність та необґрунтованість позовних вимог про витребування у відповідача майна, визнання права власності, скасування рішення та внесення змін до реєстру, що є самостійною підставою відмови в позові, наслідки пропуску позовної давності у цій справі не застосовуються.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99 від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.
Відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на позивача з огляду на відмову в задоволенні позову.
Керуючись ст. 2, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва
ВИРІШИВ:
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та скасування рішення про державну реєстрацію права власності - відмовити повністю.
На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня підписання повного тексту.
Рішення суду набирає законної сили у порядку і строки, передбачені ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 28.04.2026

Суддя Н.І. Зеленіна