Справа № 357/12089/25
Провадження № 2/357/738/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючий суддя – Сомок О.А.,
секретар судового засідання – Пугач В.І., Мартиненко Є.Є.,
за участі:
позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Базюченка А.О.,
відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача адвокат Вдовика О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Біла Церква Київської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу згідно договору позики
В С Т А Н О В И В :
Стислий виклад позицій сторін 
У серпні 2025 року позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Базюченка А.О. звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу згідно договору позики.
Позов мотивувала тим, що вона позичила ОСОБА_2 1600 доларів США на придбання трьохкімнатної квартири, що розміщувалася по АДРЕСА_1 . При отриманні грошей у борг, Відповідач словесно зобов?язалася, як тільки її матір отримає депозит то вона розрахується, але цього так і не зробила, оскільки знову придбала нерухомість, Позивач неодноразово їй телефонувала, але Відповідач продовжувала обіцяти віддати борг. Тому Позивач звернулася до Відповідача на предмет надання розписки з визнанням боргу та строком його повернення, розписка на повернення боргу була написана Відповідачем 18 лютого 2025 року у якій зазначено, що сума боргу буде повернута після набуття Відповідачем та членами її родини будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Одночасно в розписці Відповідач гарантувала, що у разі неповернення означеної суми боргу після вказаного терміну, зобов?язалася виплатити штраф в сумі 100% і нести відповідальність по статті 625 ЦК України, а також виплатити пеню за несвоєчасне повернення боргу за кожен день прострочення сплатити 0.5% від суми боргу, та у разі виконання обов`язків, щодо повернення боргу сторони не будуть мати жодних претензій одна до одної. Розписку ОСОБА_2 склала в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджено було їхніми підписами. Позивач перевірила Державний реєстр прав на нерухоме майно, та виявила, що чоловік Відповідача ОСОБА_5 придбав будинок і земельну ділянку 22.03.2025 в АДРЕСА_2 . 
20.06.2025 Позивач звернулася до Відповідача з вимогою про повернення боргу в сумі 1600 доларів США, але борг Відповідачем добровільно не повернуто.
Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 борг у сумі 1600 доларів США та сплачений судовий збір.
Відповідач ОСОБА_2 через свого представника адвоката Вдовику О.М. 29.09.2025 подала до суду відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позову. Відповідач заперечує обставини, зазначені у позові ОСОБА_1 . Зазначає, що ОСОБА_1 є представником агенства нерухомості «Нове житло», керівником якого є Євсікова Влада Борисівна. Між ФОП ОСОБА_6 та відповідачем були укладені договори про надання послуг, відповідно до яких агенство організовувало перегляд нерухомого майна, придбання нерухомого майна відповідачем та в подальшому відчуження. Дійсно в липні 2024 року відповідач придбала квартиру по АДРЕСА_1 , показ якої здійснювало агенство нерухомості. Також агенство сприяло оформленню договору купівлі-продажу у нотаріуса. 
Оскільки, в липні 2024 року відповідач придбала квартиру по АДРЕСА_1 , вона усвідомила, що все ж таки хоче проживати у приватному будинку. Вона самостійно самостійно знайшла будинок, який розташований у с.Фурси Білоцерківського району та є сусіднім з будинком рідної сестри відповідача. За попередньою домовленістю з власниками будинку відповідач з осені 2024 року проживала у ньому, а придбати його повинна була після продажу квартири по АДРЕСА_1 . Зі свого боку, уклавши Договір про надання послуг з ФОП ОСОБА_6 вона мала сплатити вартість наданих послуг, що не заперечується відповідачем. Оскільки відповідач більше не потребувала послуг агенства нерухомості, 18.02.2025року вона та ОСОБА_6 уклали Додаткову угоду №1 до Договору про надання послуг від 24.07.2024, відповідно до п.1 якої Сторони за спільною згодою вирішили припинити дію Договору про надання послуг від 24.07.2024 щодо об`єкта , а саме: квартири за адресою АДРЕСА_3 . Відповідно до п. 2. Додаткової угоди, Сторони підтверджують, що станом на дату припинення дії договору про надання послуг між ними немає неврегульованих спорів з приводу його виконання, а також будь яких невиконаних сторонами зобов`язань. Перед укладанням такої Додаткової угоди і була написана розписка в присутності свідків. На той момент, позивач запевняла відповідача, що така розписка є необхідною для гарантії припинення договірних відносин між зазначеними особами. І в подальшому ця розписка буде повернута відповідачу. Тому нею була написана розписка та підписана Додаткова угода, що сторони претензій не мають . Маючи таку додаткову угоду, відповідач сподівалась, що з боку позивача та ОСОБА_6 претензій фінансового характеру не буде. На момент складання розписки всі присутні усвідомлювали, що фактичної передачі грошових коштів не відбувалося, а розписка має формальний характер. Підписання розписки відбулося за відсутності фактичної передачі коштів, а складання розписки було обумовлено попередніми договорами про надання послуг. Відповідач від позивача коштів не отримувала, тому складена нею розписка має безгрошовий характер і не тягне за собою відповідних правових наслідків. У розписці відсутня інформація у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, тому така розписка не може свідчити про реальний характер договору позики. Окрім наданої позивачем розписки відсутні будь-які докази фактичної передачі коштів, до прикладу банківські виписки, акти приймання-передачі, відеофіксація передачі коштів. При цьому, звертає увагу суду на те, що позивач достеменно знала про фінансове становище відповідача, що вона є донькою загиблого військовослужбовця. А відтак, його сім`я мала право на отримання грошової винагороди у розмірі 15 млн. грн, які вони отримували у 2024 році. Тому відповідач жодним чином не потребувала будь-яких додаткових коштів у вигляді позики.
30.09.2025 від представника позивача адвоката Базюченка А.О. до суду надійшла відповідь на відзив, у якій він наполягає на обставинах, зазначених у позовній заяві. Додатково зазначає, що склавши боргову розписку 18.02.2025 Відповідач визнала наявність у неї боргу перед Позивачем у сумі 1600 доларів США і зобов`язалась його повернути.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Сомок О.А.
Ухвалою судді від 18.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами загального позовного провадження. Витребувано у позивача оригінал розписки.
Протокольною хвалою судді 03.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Під час судового засідання 15.01.2026 судом оглянуто та приєднано до матеріалів справи наданий позивачем ОСОБА_1 оригінал розписки від 18.02.2025. 
У судовому засіданні 15.01.2026 проголошено, що суд перейшов на стадію ухвалення судового рішенняяке буде проголошено 29.01.2026.

Пояснення сторін
Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з мотивів викладених у позові. Позивач додатково пояснила, що ОСОБА_2 звернулась до неї з питання позики коштів, яких їй не вистачало для придбання квартири. Позивач погодилась надати їй кошти у позику. 04.07.2024 у присутності ОСОБА_6 передала відповідачу кошти у сумі 1600 доларів США, які остання обіцяла повернути до кінця липня 2024 року. Кошти надавались без розписки, оскільки існували довірливі відносини. В подальшому позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням повернути кошти, на які остання деякий час обіцяла повернути, а згодом взагалі стала ігнорувати дзвінки ОСОБА_1 . Розписку про зобов`язання повернути кошти ОСОБА_2 написала власноручно 18.02.2025 у присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . Строк та умови повернення коштів у розписці зазначала відповідач, на що ОСОБА_1 погодилась. 
Відповідач та її представник позов не визнали та надали заперечення, аналогічні викладеним у відзиві. ОСОБА_2 наполягала на тому, що коштів у позику у ОСОБА_1 не брала, оскільки потреби в них не було і тому у неї не виник обов`язок повертати кошти. Зазначила, що написана нею розписка є безгрошовою, оскільки в розписці не зазначено, що кошти від позивача вона отримала. Розписка була складена нею на вимогу ОСОБА_7 , як гарантія розірвання Договору про надання послуг від 24.07.2024, який укладався нею з агентством нерухомості. У цей же день договір з агентством був розірваний, про що свідчить додаткова угода від 18.02.2025. Зразок розписки їй надала позивач та разом з ОСОБА_8 вказали, які умови та строки повернення коштів у ній зазначити. 
Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Фактичні обставини, встановлені судом
ОСОБА_2 18 лютого 2025 року власноручно написала розписку про те, що зобов`язується повернути борг в сумі 1600$ (одна тисяча шістсот) доларів ОСОБА_1 після набуття нею або членами її родини будинку за адресою АДРЕСА_2 від ОСОБА_9 та ОСОБА_10 протягом чотирьох місяців. У разі неповернення означеної суми боргу після вказаного терміну зобов`язалась виплатити штраф у сумі 100% і нести відповідальність по статті 625 ЦК України. Також виплатити пеню за несвоєчасне повернення боргу за кожен день прострочення 0,5% від суми боргу. У разі свого виконання обов`язків щодо повернення боргу сторони не будуть мати жодних претензій одна до одної. Розписку написано в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . 
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , 22.03.2025 зареєстроване за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2-778, виданого 22.03.2025 державним нотаріусом Другої білоцерківської державної нотаріальної контори Юрченко І.О.
ОСОБА_5 є чоловіком ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 .
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 направляла ОСОБА_2 вимогу про повернення боргу у сумі 1600 доларів США до 22.07.2025 та повідомляла про намір звернутись до суду у разі неповернення боргу. Вимогу ОСОБА_2 отримала.
У визначений у розписці строк відповідач свої зобов`язання не виконала, що підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки.
В матеріалах справи міститься Додаткова угода №1 до Договору про надання послуг від 24.07.2024 укладена 18.02.2025 між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_6 . Сторони припинили дію Договору про надання послуг від 24.07.2024 щодо квартири за адресою: АДРЕСА_3 з 18.02.2025. Згідно змісту зазначеної угоди, на дату припинення дії договору про надання послуг між сторонами відсутні будь-які невиконані зобов`язання.
Свідок ОСОБА_4 надала суду показання про те, що позичала кошти у сумі 8000 доларів США ОСОБА_2 терміном на один тиждень. Кошти остання їй повернула із затримкою приблизно на 10 днів. Зі слів матері їй відомо, що зазначені кошти ОСОБА_2 позичала, оскільки їй не вистачало 10000 доларів США на придбання квартири. У лютому 2025 року вона була свідком написання ОСОБА_2 розписки про те, що остання зобов`язується повернути борг у сумі 1600 доларів США ОСОБА_1 . При підписанні розписки були присутні ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та мати свідка ОСОБА_6 . Як писала розписку ОСОБА_2 вона не бачила, а лише підписала вже складену. 
Свідок ОСОБА_6 надала показання про те, що з ОСОБА_2 вона співпрацювала, як керівник агенства нерухомості з приводу купівлі-продажу кількох об`єктів нерухомості. Відносини у них були доброзичливі. Позивач ОСОБА_1 працює разом з нею в агентстві нерухомості. У липні 2024 року ОСОБА_2 мала намір придбати квартиру, але у неї не вистачало 10000 доларів США. ОСОБА_6 попросила надати ОСОБА_2 кошти у борг свою дочку ОСОБА_4 . Остання у її присутності передала кошти відповідачу у сумі 8000 доларів США. У цей же день, 04.07.2024 вона була присутня при передачі ОСОБА_1 коштів у сумі 1600 доларів США ОСОБА_2 у борг. Кошти передавались в автомобілі ОСОБА_1 купюрами по 100 доларів. ОСОБА_2 пообіцяла їх повернути ОСОБА_1 до кінця місяця. В подальшому ОСОБА_1 неодноразово повідомляла, що ОСОБА_2 борг їй не повертає. 18 лютого 2025 року перебуваючи на заправці в м.Біла Церква була присутня при написанні ОСОБА_2 розписки ОСОБА_1 про зобов`язання повернути борг у сумі 1600 доларів США. Кошти цього дня не передавались. ОСОБА_2 власноручно і без будь-якого примусу склала розписку. Цього ж дня вони з останньою розірвали договір про надання рієлторських послуг від 24.07.2024, при цьому жодних претензій одна до одної з приводу виконання договору сторони не мали, про що зазначили в додатковій угоді.

Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, що регулюють дані правовідносини та висновки суду
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).
Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18, та від 08 квітня 2021 рокуу справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20.
Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 753/11670/17 від 11.06.2021 року: у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Судом встановлено, що згідно розписки від 18.02.2025 ОСОБА_2 зобов`язується повернути ОСОБА_1 борг в сумі 1600$ (одна тисяча шістсот) доларів ОСОБА_1 після набуття нею або членами її родини будинку за адресою АДРЕСА_2 від ОСОБА_9 та ОСОБА_10 протягом чотирьох місяців. Розписка складена власноручно відповідачем та містить її підпис. Під час судового розгляду ОСОБА_2 підтвердила, що розписка, оригінал якої міститься в матеріалах справи, складена нею. Суд вважає переконливими твердження позивача про те, що розписка складалась на підтвердження отримання відповідачем у борг коштів 04.07.2024, з метою визнання боргу та встановлення строків його повернення. Дана обставина підтверджується, зокрема, показаннями свідка ОСОБА_6 .
Жодних належних доказів щодо недійсності розписки, ОСОБА_2 суду не надала.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зробив висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставу що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавиці або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20 (провадження № 61-1664св22).
Договір позики відповідач не оспорювала, не просила визнати його недійсним чи удаваним правочином, у зв`язку з чим доводи ОСОБА_2 про неотримання грошових коштів за договором позики є безпідставними. 
Суд також критично оцінює твердження відповідача, що розписку вона написала на вимогу ОСОБА_7 , як гарантію розірвання Договору про надання послуг від 24.07.2024, який укладався нею з агентством нерухомості. Так, досліджена судом Додаткова угода №1 до Договору про надання послуг від 24.07.2024, укладена 18.02.2025 між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_6 містить дані про те, що на дату її укладення між сторонами відсутні будь-які невиконані зобов`язання. Слід також врахувати, що розписка містить зобов`язання про повернення боргу ОСОБА_1 , яка не є стороною вказаного договору та додаткової угоди. Зазначене, на думку суду, виключає що розписка складена відповідачем на виконання інших домовленостей, окрім як повернення коштів, отриманих нею у борг від ОСОБА_1 . Суд зауважує, що видаючи 18 лютого 2025 року боргову розписку, відповідач, як повнолітня, дієздатна особа повинна була враховувати юридичні наслідки своїх дій.
Посилання відповідача на те, що розписка не містить вказівку саме про отримання коштів суд вважає необгрунтованим та відхиляє, оскільки у ній вказано про повернення вище зазначених коштів (1600$ доларів), що саме по собі вказує на отримання таких коштів. 
Отже, зазначення у розписці, що ОСОБА_2 зобов`язується повернути борг є її кореспондуючим обов`язком, як боржника, від права позикодавця вимагати повернення позики. (Постанова Верховного Суду № № 463/4339/17 від 10.07.2024).
Одночасно, суд вважає необгрунтованим твердження відповідача, що з розписки не вбачається, що борг виник у доларах США, оскільки сама ОСОБА_2 при написанні розписки позначила валюту, як долар та застосувала символ «$», яким скорочено позначається саме долар США.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Згідно з вимогами статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зі змісту розписки вбачається, що ОСОБА_2 зобов`язалась повернути борг після набуття нею або членами її родини будинку за адресою АДРЕСА_2 через чотирі місяці. Судом встановлено, що чоловік відповідача ОСОБА_5 набув право власності на зазначений будинок 22.03.2025. Дана обставина не заперечувалась відповідачем. Отже, строк виконання зобов`язання настав 22.07.2025. 
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Враховуючи зазначене, на підставі наданих позивачем доказів, суд дійшов висновку що розписка від 18 лютого 2025 року була складена ОСОБА_2 з метою підтвердження боргових зобов`язань, які виникли у неї перед ОСОБА_1 , містить інформацію про зобов`язання повернути 1600 доларів США, яке на вимогу позивача виконане не було, жодних доказів щодо виконання взятого на себе зобов`язання та повернення вищевказаних грошових коштів позивачу відповідачем суду не надано. 
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню і з відповідача підлягає стягненню заборгованість у сумі 1600,00 доларів США. 
Щодо стягнення боргу у іноземній валюті, суд зазначає про таке.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Судові витрати у справі
Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
Відповідно до платіжної інструкції від 31.07.2025, ОСОБА_1 за подачу позову до суду сплатила судовий збір у розмірі 1211,20 грн, який підлягає стягненню з відповідача на її користь.
Керуючись статтями 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу згідно договору позики – задовольнити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за борговою розпискою у сумі 1600,00 (одна тисяча шістсот) доларів США.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок). 
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач – ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .
Відповідач – ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 . 

Суддя 	О. А. Сомок