Справа№ 522/21523/25
Провадження № 2/522/3056/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Федчишеної Т.Ю.,
за участі секретаря судового засідання – Гільтай А. В.,
позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування арешту, - 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування арешту.
В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік – ОСОБА_2 . Відповідно до заповіту від 23.06.2010, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пучковою Ю. А., зареєстрованого в реєстрі за № 1318 та у Спадковому реєстрі за № 49524555 від 23.06.2010, вона є єдиною спадкоємицею майна, яке належало померлому ОСОБА_2 , у тому числі квартири АДРЕСА_1 .
Позивач для оформлення спадщини звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пучкової І. А., яка 22.07.2025 відкрила спадкову справу.
Листом № 181/02-14 від 22.07.2025 нотаріусом їй повідомлено, що на 192/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_2 накладено арешт, у зв`язку з чим їй рекомендовано звернутися до відповідного відділу виконавчої служби для припинення обтяження або до суду з вимогами про зняття арешту.
Листом від 13.08.2025 Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повідомив, що в Електронній системі «Спецпідрозділ» за 2008 рік відомості щодо виконавчих проваджень, при виконанні яких державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на майно АН № 318920 від 08.12.2008 та реєстратором внесено відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, Електронна система не обліковує, оскільки в період 2008 року не була запроваджена та процесуальні документи складались державними виконавцями на паперових носіях. Отже неможливо ідентифікувати при виконанні якого виконавчого провадження було винесено постанову про арешт майна боржника та внесено відповідний запис до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, та неможливо встановити підстави завершення виконавчого провадження. 
Посилаючись на те, що наявність арешту на майно порушує її спадкові права, позивач просить скасувати арешт на 192/1000 частини квартири АДРЕСА_1 , суб`єкт обтяження: ОСОБА_2 ; підстава обтяження: постанова АН № 318920, 28.12.2008, Другий Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. Заявник: Другий Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.
Відзив від відповідача на позовну заяву ОСОБА_1 до суду не надходив.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов просила задовольнити. 
Представник Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у судове засідання не з`явися, про розгляд справи повідомлений належним чином.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив таке.
20 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції 20.02.2016, актовий запис № 140.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, про що 12 травня 2025 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено відповідний актовий запис № 1989.
За життя ОСОБА_2 складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пучковою І. А., зареєстрований в реєстрі за № 1318, відповідно до якого ОСОБА_2 усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, та взагалі усе те, що на день його смерті буде належати та на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_1 .
Листом від 22.07.2025 № 181/02-14, адресованим позивачу, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пучкова І. А. повідомила, що нею отримано заяву позивача про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та відкрито спадкову справу за № 23/2025. Встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо майна ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , накладено арешт на 192/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Відомості про обтяження 8286978, дата обтяження 11.12.2008, вид обтяження: арешт нерухомого майна, тип майна: 192/1000 частин квартири, адреса нерухомого майна: АДРЕСА_2 , суб`єкт обтяження: ОСОБА_2 , підстава обтяження: постанова АН 318920, 08.12.2008, Другий Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, заявник: Другий Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. Рекомендувала звернутися до відповідного відділу виконавчої служби для припинення обтяження або до суду з вимогами про зняття арешту.
У листі начальника Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гусєва О. від 13.08.2025 № 128435 у відповідь на звернення ОСОБА_1 зазначено, що в Електронній системі «Спецпідрозділ» за 2008 рік відомості щодо виконавчих проваджень, при виконанні яких державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на майно АН № 318920 від 08.12.2008 та реєстратором внесено відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, Електронна система не обліковує, оскільки в період 2008 року не була запроваджена та процесуальні документи складались державними виконавцями на паперових носіях. Отже неможливо ідентифікувати при виконанні якого виконавчого провадження було винесено постанову про арешт майна боржника та внесено відповідний запис до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, та неможливо встановити підстави завершення виконавчого провадження.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).
Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85 гс 19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби.
Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594 св 21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109 св 22).
За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
У позовній заяві позивач зазначає, що постановою Другого Приморського відділу ДВС Одеського управління юстиції АН 3189220 від 08.12.2008 накладено арешт на майно ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
При цьому позивачу невідомо хто був стягувачем у виконавчому провадженні, в якому накладено спірний арешт та стягувача встановити неможливо, тому відповідачем нею визначено виконавчу службу.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 280/1356/16-ц (провадження № 61-18231св18) у випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин належними і допустимими доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.
Разом з тим, як слідує з матеріалів справи, позивачем не надано доказів, відповідно до яких можливо було б встановити, в якому виконавчому провадженні накладено арешт на спірне нерухоме майно, суті виконавчого провадження, хто є стягувачем у такому виконавчому провадженні, що є суттєвим під час вирішення спору про зняття арешту з майна.
При цьому, посилаючись на неможливість встановлення стягувача у виконавчому провадженні, в якому накладено спірний арешт, позивачем не доведено вжиття достатніх заходів для встановлення особи, в інтересах якої накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника АН 3189220 від 08.12.2008, виданої Другим Приморським відділом ДВС Одеського управління юстиції.
У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що жодних інших дій для встановлення особи, в інтересах якої накладено арешт, крім звернення до виконавчої служби, за результатами якого вона отримала лист № 128435 від 13.08.2025, вона не вчиняла.
Водночас арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
При цьому суд зауважує, що право суду на збирання доказів, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, у справах позовного провадження є обмеженим відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК, а збирання доказів у порушення наведеної процесуальної норми може призвести до порушення принципу змагальності цивільного судочинства.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не підтверджені належними та допустимими доказами.
Крім того, суд зауважує, що у постанові Верховного Суду від 06 травня 2024 року у справі № 725/3352/23 зазначено, що законом у спірних правовідносинах передбачений інший спосіб судового захисту порушеного права позивачки як спадкоємця, яке може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2023 року у справі № 463/2924/22 та від 03 травня 2023 року у справі № 463/3251/22.
При цьому пред`явлення позивачем позову про зняття арешту з майна без пред`явлення вимоги про визнання права власності на спадкове майно, як неодноразово зазначав Верховний Суд, свідчить про обрання позивачем неефективного способу захисту прав.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження» (абзац 1 пункту 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»).
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
На підставі наведеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Керуючись ст. ст. 13, 81, 141, 279, 263-265 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування арешту - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 01.07.2026.

Суддя Тетяна ФЕДЧИШЕНА