ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/470/26	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді: Принцевської Н.М.
суддів: Богацької Н.С., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка,29)

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 11.05.2026 про зупинення провадження
по справі № 916/470/26
за позовом Керівника Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Управління житлово-комунального господарства Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області та Південного офісу Держаудитслужби 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "СМУ-56"
про визнання недійсною додаткової угоди та стягнення пені у розмірі 37949,70 грн,
(суддя першої інстанції: Д`яченко Т.Г., дата та місце прийняття ухвали: 11.05.2026, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, пр-т Шевченка,29),

В провадженні Господарського суду Одеської області перебуває справа №916/470/26 за позовом Керівника Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Управління житлово-комунального господарства Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, Південного офісу Держаудитслужби звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “СМУ-56”, про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 29.07.2024 до Договору № 462 від 12.06.2024, укладеної між Управлінням житлово-комунального господарства Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю “СМУ-56”, та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “СМУ-56” на користь Управління житлово-комунального господарства Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області пеню в сумі 37949,70 грн у зв`язку з неналежним виконанням умов Договору №462 від 12.06.2024.
27.04.2026 Товариство з обмеженою відповідальністю “СМУ-56” звернулось до суду першої інстанції з клопотанням про зупинення провадження у справі, відповідно до якого відповідач просив суд зупинити провадження у справі № 916/470/26 до закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2025 по справі №916/270/25 за позовом заступника керівника Подільської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області та Південного офісу Держаудитслужби до Товариства з обмеженою відповідальністю “Котовський асфальтобетонний завод” про визнання недійсною додаткової угоди до договору та стягнення штрафних санкцій.
В обґрунтування поданого клопотання, відповідачем було зазначено, що в провадженні Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду перебуває справа №916/270/25 за позовом заступника керівника Подільської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області; Південного офісу Держаудитслужби до Товариства з обмеженою відповідальністю “Котовський асфальтобетонний завод” про визнання недійсною додаткової угоди до договору та стягнення штрафних санкцій, та справа розглядається за подібних правовідносин, що й справа №916/470/26, у якій також задоволення позовної вимоги про визнання недійсною додаткової угоди не здатне поновити будь-які права позивача, які й не були порушені, про що Управління житлово-комунального господарства Ізмаїльської міської ради неодноразово вказувало прокурору.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.05.2026 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "СМУ-56" задоволено; зупинено провадження у справі №916/470/26 до закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №916/270/25.
Суд установив, що справа №916/270/25 прийнята до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступу від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 15.01.2026 у справі №916/1199/25, та формування правової позиції щодо ефективності обраного прокурором способу захисту у спорах про визнання недійсними додаткових угод до договорів про закупівлю, коли роботи вже виконані та оплачені.
Враховуючи подібність правовідносин у справах №916/470/26 та №916/270/25, а також необхідність забезпечення єдності судової практики, суд дійшов висновку про необхідність зупинення провадження у справі №916/470/26 до закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №916/270/25.
Не погоджуючись з такою ухвалою, Ізмаїльська окружна прокуратура Одеської області звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить ухвалу Господарського суду Одеської області 11.05.2026 у справі № 916/470/26 про зупинення провадження у справі скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що правовідносини у справах №916/470/26 та №916/270/25 не є подібними в розумінні ст. 228 Господарського процесуального кодексу України.
Як зазначає Апелянт, справа №916/270/25 передана на розгляд об`єднаної палати КГС ВС для вирішення питання ефективності способу захисту у спорах про визнання недійсними додаткових угод за відсутності передбаченої договором відповідальності підрядника за прострочення виконання зобов`язань. Натомість у справі №916/470/26 договором передбачена відповідальність постачальника за несвоєчасне виконання зобов`язань, а вимога про стягнення санкцій ґрунтується на ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України та умовах договору, а не ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, як у справах №916/1199/25 та 916/270/25.
На переконання апелянта, різниця у змісті правовідносин та правовому регулюванні виключає їх подібність, тому висновки, які будуть сформульовані у справі №916/270/25, не матимуть вирішального значення для розгляду даного спору. Крім того, суд не врахував наявну сталу практику Верховного Суду щодо визнання недійсними додаткових угод про продовження строків виконання договорів та стягнення передбачених договором штрафних санкцій.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2026 зазначену апеляційну скаргу залишено без руху.
03.06.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява від Ізмаїльської окружної прокуратури про усунення недоліків, допущених при зверненні з апеляційною скаргою на ухвалу Господарського суду Одеської області від 11.05.2026 по справі №916/470/26, до якої апелянт надав докази сплати судового збору у розмірі 2662,40 грн.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області на ухвалу Господарського суду Одеської області від 11.05.2026 по справі №916/470/26; встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв та клопотань протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі; вирішено розглянути апеляційну скаргу Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області на ухвалу Господарського суду Одеської області від 11.05.2026 по справі №916/470/26 у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/470/26.
11.06.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/470/26.
Позивачі та Відповідач своїм правом згідно з ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористались, відзиви на апеляційну скаргу в строк, визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття провадження у справі не надали, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Відповідно до приписів ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Частиною 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно п.12 ч.1 ст. 255 Господарського процесуального кодексу України окремо від рішення суду першої інстанції може бути оскаржена в апеляційному порядку, ухвала суду першої інстанції про зупинення провадження у справі.
Статтею 271 Господарського процесуального кодексу України встановлено порядок розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції. Зокрема частиною 2 статті 271 ГПК України передбачено, що апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Враховуючи, що апеляційна скарга подана на ухвалу про зупинення провадження, оскарження якої передбачено пунктом 12 частини першої статті 255 Господарського процесуального кодексу України, перегляд оскаржуваної ухвали суду першої інстанції підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та перевіривши правильність висновків місцевого господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення.
Враховуючи вимоги закону, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом, та чим обумовлюється неможливість розгляду спору.
Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі.
Пов`язаність справ, полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.
Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати чим обумовлюється неможливість розгляду справи.
Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом.
Порядок та умови зупинення провадження у справі унормовано положеннями статей 227, 228 Господарського процесуального кодексу України, в яких наведено вичерпний перелік підстав, за яких суд зобов`язаний та має право зупинити провадження у справі.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, зокрема, у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Під час прийняття оскаржуваної ухвали апеляційний господарський суд керувався положеннями пункту 7 частини 1 статті 228 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 Господарського процесуального кодексу України суд має право за заявою учасника справи або з власної ініціативи зупинити провадження у справі у разі перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою або Великою Палатою Верховного Суду.
З аналізу наведеної норми вбачається, що її застосування можливе за наявності сукупності таких умов:
- у провадженні суду перебуває справа, вирішення якої пов`язане із застосуванням певних норм матеріального права;
- в іншій справі, яка перебуває на розгляді суду касаційної інстанції, здійснюється перегляд судового рішення у правовідносинах, що є подібними за своїм змістом, предметом та правовим регулюванням;
- перегляд такої справи здійснюється саме палатою, об`єднаною палатою або Великою Палатою Верховного Суду, тобто судовим органом, уповноваженим формувати єдину правозастосовну практику;
- правова позиція, яка буде сформована за результатами такого перегляду, може мати визначальний вплив на правильне вирішення спору у цій справі.
Отже, пунктом 7 частини 1 статті 228 Господарського процесуального кодексу України забезпечений механізм наступної можливості правильного застосування певної норми права судами першої та апеляційної інстанції шляхом врахування майбутніх висновків палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду щодо суперечливих або неоднозначних тлумачень такої норми права (постанови Верховного Суду від 08.10.2023 у cправі №910/10088/22, від 17.10.2023 у cправі №922/551/23).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію про те, що порівнювати подібні правовідносини необхідно за критеріями: предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини та однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2019 у справі № 305/1180/15-ц, від 19.06.2018 у справі №922/2383/16).
У постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття “подібні правовідносини”, що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін “подібні правовідносини” може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (постанови від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22), від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
Як вбачається з матеріалів справи, Керівник Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Управління житлово-комунального господарства Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, Південного офісу Держаудитслужби звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “СМУ-56”, про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 29.07.2024 до Договору № 462 від 12.06.2024, укладеної між Управлінням житлово-комунального господарства Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю “СМУ-56”, та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “СМУ-56” на користь Управління житлово-комунального господарства Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області пеню в сумі 37949,70 грн у зв`язку з неналежним виконанням умов Договору №462 від 12.06.2024.
В обґрунтування позову Прокурор зазначає, що 12.06.2024 між Управлінням житлово-комунального господарства Ізмаїльської міської ради та ТОВ “СМУ-56” укладено Договір №462, яким визначено предмет закупівлі, строки виконання робіт, а також відповідальність сторін за порушення договірних зобов`язань.
Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань при закупівлі послуг за бюджетні кошти “Виконавець” сплачує “Замовнику” штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день невиконання або неналежного (несвоєчасного) виконання зобов`язань.
На переконання Прокурора, Відповідач допустив прострочення виконання робіт, однак сторони уклали Додаткову угоду № 1 від 29.07.2024, якою продовжили строк виконання договору. При цьому, Прокурор вважає, що таке продовження було здійснено без наявності передбачених законодавством підстав, а сама додаткова угода фактично спрямована на усунення наслідків уже допущеного порушення та уникнення застосування встановленої договором відповідальності.
Як зазначає у позові Прокурор, укладення спірної додаткової угоди призвело до неправомірної зміни істотних умов договору про закупівлю та створило підстави для невикористання передбаченого пунктом 7.2 Договору механізму притягнення підрядника до відповідальності за несвоєчасне виконання робіт.
З урахуванням наведеного, Прокурор вважає, що додаткова угода суперечить вимогам законодавства у сфері публічних закупівель, а тому підлягає визнанню недійсною. Наслідком її недійсності, на переконання прокурора, є відновлення первісних умов договору щодо строків виконання робіт та наявність підстав для застосування до відповідача передбаченої договором відповідальності.
Прокурор просить у позовній заяві визнати недійсною додаткову угоду №1 від 29.07.2024 до Договору № 462 від 12.06.2024, укладену між Управлінням житлово-комунального господарства Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю “СМУ-56” та стягнути з Відповідача на користь Управління житлово-комунального господарства Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області пеню в сумі 37 949,70 грн у зв`язку з неналежним виконанням умов Договору № 462 від 12.06.2024.
Зупиняючи провадження у даній справі, суд першої інстанції зазначив, що правовий висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №916/270/25 щодо ефективності/неефективності обраного прокурором способу захисту інтересів держави шляхом визнання недійсною додаткової угоди про продовження строку виконання робіт за договором про публічну закупівлю, якою продовжено строк дії такого договору через відтермінування виконання робіт, котрі вже виконані та оплачені на час звернення з позовом, може мати суттєве значення для з`ясування відповідного питання у межах даної справи №916/470/26, правовідносини у якій є подібними до правовідносин у справі №916/270/25, з огляду на принцип єдності судової практики, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю “СМУ-56” та зупинення провадження у справі №916/470/26 до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №916/270/25.
Судова колегія з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, та зазначає наступне.
Ухвалою суду від 07.04.2026 об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду прийнято до розгляду справу №916/270/25 за касаційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2025 та рішення Господарського суду Одеської області від 14.07.2025.
З ухвали суду від 07.04.2026 вбачається наступне:
“Заступник керівника Подільської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області та Південного офісу Держаудитслужби звернувся до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Котовський асфальтобетонний завод", в якому просив:
- визнати недійсною додаткову угоду від 29.12.2023 № 1 до договору закупівлі від 19.10.2023 №306, укладеного між Селищною радою та ТОВ "Котовський асфальтобетонний завод";
- стягнути з ТОВ "Котовський асфальтобетонний завод" на користь Селищної ради штрафні санкції у сумі 74 496,11 грн.
Обґрунтовуючи позов, Прокурор зазначає, що спірну додаткову угоду укладено всупереч вимогам пункту 4 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", статті 180 Господарського кодексу України та частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, оскільки нею необґрунтовано продовжено строк дії договору та терміни виконання робіт. У зв`язку з цим, за його позицією, відповідна додаткова угода суперечить вимогам закону і, відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України, підлягає визнанню недійсною. Також Прокурор посилається на прострочення виконання робіт на 163 дні, тобто за період з 01.01.2024 по 11.06.2024, що, на його думку, є підставою для стягнення пені та штрафу в загальному розмірі 74 496,11 грн.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 14.07.2025, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2025, у задоволенні позову відмовлено повністю.
За результатами оцінки наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та з урахуванням законодавства, що регулює спірні правовідносини, суди дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Суди виходили з того, що обраний Прокурором спосіб захисту у вигляді визнання додаткової угоди недійсною є неефективним, а умовами договору між Селищною радою та ТОВ "Котовський асфальтобетонний завод" не передбачено застосування до останнього штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань. Також суди зазначили, що положення статті 231 Господарського кодексу України не регулюють спірні правовідносини.
11.02.2026 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду постановив ухвалу про передачу справи №916/270/25 на розгляд об`єднаної палати для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15.01.2026 у справі №916/1199/25, ухваленої Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів.
Згідно з мотивами, наведеними в ухвалі від 11.02.2026, за встановлених судами у цій справі обставин оспорювана додаткова угода суперечить пункту 18.3 договору та пункту 4 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі". Такий висновок обґрунтовано тим, що погіршення погодних умов у грудні, діючи з розумною обачністю, сторони мали врахувати ще на момент укладення договору. Водночас матеріали справи не містять належного документального підтвердження існування об`єктивних обставин, які б зумовили продовження строку дії договору.
Позаяк, суди відмовили у позові з підстав обрання неефективного способу захисту порушеного права, оскільки визнання недійсною спірної додаткової угоди, навіть за встановлення судом обставин її невідповідності вимогам закону, в цьому випадку не є ефективним способом захисту, адже задоволення цієї позовної вимоги не здатне поновити будь-які права Позивача 1 та спричинить лише правову невизначеність у спірних правовідносинах між селищною радою та товариством.
При цьому, суди попередніх інстанцій зазначили, що у договорі не передбачено жодних штрафних санкцій за порушення підрядником строку виконання зобов`язань, між сторонами не укладено будь-яких додаткових угод до договору щодо забезпечення виконання зобов`язань, жодна із сторін договору не є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; укладений між сторонами договір не є державним контрактом; джерелом фінансування підрядних робіт були кошти місцевого, а не державного бюджету. Зважаючи на це, суди дійшли висновку, що будь-які підстави для притягнення Відповідача до відповідальності у вигляді стягнення з нього штрафних санкцій у даному випадку відсутні.
Передаючи справу на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначила, що відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі №761/26815/17 викладено висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
Разом з тим, під час розгляду касаційної скарги у справі №916/270/25 колегією суддів було з`ясовано, що Верховний Суд уже здійснював касаційний перегляд судових рішень у подібних правовідносинах. Зокрема, Верховний Суд звернув увагу на те, що у справі №916/1199/25 про визнання недійсною додаткової угоди та стягнення штрафних санкцій між тими самими сторонами, що й у справі № 916/270/25, суд апеляційної інстанції також відмовив у позові з підстав обрання неефективного способу захисту, оскільки задоволення позовної вимоги про визнання недійсною додаткової угоди не здатне поновити будь-які права ради та спричинить лише правову невизначеність сторін договору у спірних правовідносинах. При цьому, суд встановив, що укладений договір не є державним контрактом, сторони в договорі не узгодили жодних штрафних санкцій за порушення підрядником строку виконання зобов`язань та не укладали будь-яких додаткових угод до договору щодо забезпечення виконання зобов`язань, отже, зважаючи на положення статті 231 Господарського кодексу України, будь-які підстави для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення з нього на користь Ради штрафних санкцій, у цьому випадку відсутні.
Постановою від 15.01.2026 колегія суддів, що входить до складу судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 916/1199/25 скасувала постанову суду апеляційної інстанції та передала справу на новий розгляд з тих підстав, що такі висновки щодо обрання прокурором неефективного способу захисту порушених прав є необґрунтованими. Безпосередньо Верховний Суд зауважив, що визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 Цивільного кодексу України (пункт 65 постанови).
При ухваленні відповідної постанови колегія суддів урахувала висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 27.08.2025 у справі №916/2984/24.
Наведене, на переконання колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зумовлює необхідність відступу від наведених вище висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 15.01.2026 у справі № 916/1199/25, з урахуванням висновків Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладених у постанові від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17, шляхом викладення правової позиції щодо неефективності обраного Прокурором способу захисту у подібній категорії справ про визнання недійсним додаткової угоди до договору щодо продовження строку його дії через відтермінування виконання робіт, котрі вже виконані та оплачені на час звернення з позовом, а договором сторони не передбачили відповідальності підрядника за прострочення виконання зобов`язання.
Оскільки колегія суддів судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду дійшла висновку про необхідність відступу від висновку щодо застосування, зокрема, статей 15, 16 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів, касаційна скарга Прокурора на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2025 та рішення Господарського суду Одеської області від 14.07.2025 у цій справі підлягає прийняттю до розгляду Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду.”
Як вже зазначалось, подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників господарських відносин, об`єкта і предмета правового регулювання, підстав позову, фактичних обставин, що формують зміст спірних правовідносин, та їх матеріально-правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях, після чого застосувати змістовий критерій порівняння (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору), а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії, які матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.
Колегією суддів встановлено, що предмети позовів у справі №916/470/26 і у справі №916/270/25 є однаковими, але обставини справ та їх правове обґрунтування не є подібними.
Так, справу №916/270/25 передано на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з метою формування правового висновку щодо ефективності чи неефективності обраного прокурором способу захисту у категорії спорів про визнання недійсними додаткових угод до договорів про закупівлю у випадках, коли роботи на момент звернення до суду вже виконані та оплачені, а самими договорами не передбачено відповідальності підрядника за порушення строків виконання зобов`язань.
Саме відсутність у договорах будь-яких умов про застосування штрафних санкцій стала однією з ключових обставин, що зумовила передачу справи №916/270/25 на розгляд об`єднаної палати Верховного Суду. 
Суди у зазначеній справі встановили, що сторони не погодили відповідальності за прострочення виконання робіт, не укладали додаткових угод щодо забезпечення виконання зобов`язань, а тому дійшли висновку про відсутність правових підстав для стягнення штрафних санкцій.
Водночас, у даній справі (№916/470/26) правове регулювання спірних відносин є іншим. 
Договором № 462 від 12.06.2024 сторони безпосередньо погодили відповідальність виконавця за порушення строків виконання зобов`язань.
Як встановлено судовою колегією раніше, відповідно до пункту 7.2 Договору у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань при закупівлі послуг за бюджетні кошти виконавець зобов`язаний сплатити замовнику штрафні санкції (неустойку, штраф, пеню) у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день невиконання або неналежного (несвоєчасного) виконання зобов`язань.
Таким чином, на відміну від справи №916/270/25, у справі №916/470/26 (у випадку задоволення позову) наявна самостійна договірна підстава для притягнення відповідача до відповідальності за порушення строків виконання зобов`язань, що виключає необхідність застосування тих правових підходів, які мають бути сформульовані об`єднаною палатою Верховного Суду у справі №916/270/25.
З огляду на наведене, майбутній правовий висновок об`єднаної палати Верховного Суду у справі №916/270/25 не матиме вирішального значення для розгляду цієї справи, оскільки не усуватиме необхідності самостійного дослідження судом умов Договору № 462, зокрема пункту 7.2, а також перевірки правомірності заявленої до стягнення пені.
Судова колегія виснує, що правовідносини у справах №916/270/25 та №916/470/26 не можуть вважатися подібними, а отже відсутні й передбачені пунктом 7 частини першої статті 228 Господарського процесуального кодексу України підстави для зупинення провадження у даній справі.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Європейський суд з прав людини неодноразово констатував у своїх рішеннях, що недотримання порядку зупинення провадження у справі має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.
Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд погоджується з доводами апеляційної скарги, що при прийнятті оскарженої ухвали про зупинення провадження у справі місцевим господарським судом були зроблені висновки, які не в повній мірі відповідають обставинам справи, та мало місце порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного висновку про зупинення провадження у даній справі.
Крім того, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.
Частиною 1 ст. 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, складовою якого є «правова передбачуваність» та «правова визначеність». Принцип «правової визначеності» вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності як самих правових норм, так і того, як ці норми мають бути застосовані судами у подібних правовідносинах. Верховний Суд неодноразово зазначав, що забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Необхідно зазначити, що зупинення апеляційним господарським судом провадження у справі, за встановлених вищезазначених умов, згідно з п. 7 ч. 1 ст. 228 Господарського процесуального кодексу України свідчить про дотримання цим судом норм процесуального права та принципу «правової визначеності». Разом з тим, безпідставне зупинення провадження у справі призводить до порушення вимог процесуального законодавства, затягування строків розгляду справи і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить і про порушення положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.
При цьому, порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається насамперед на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежно від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі “Смірнова проти України”, рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі “Фрідлендер проти Франції”). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі “Красношапка проти України”).
Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні у справі "Беллет проти Франції" ("Bellet v. France", заява N 13343/87) від 04.12.1995 Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права".
За таких обставин, встановивши обґрунтованість доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про необхідність скасування оскаржуваної ухвали та направлення справи до господарського суду для подальшого розгляду.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Статтею 280 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Положеннями ч. 3 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом апеляційної скарги, має здійснюватися судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно з загальними правилами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. 269, 270, 271, 275, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області на ухвалу Господарського суду Одеської області від 11.05.2026 по справі №916/470/26 – задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Одеської області від 11.05.2026 по справі №916/470/26 - скасувати.
Справу №916/470/26 направити до Господарського суду Одеської області для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і не підлягає оскарженню у касаційному порядку відповідно до ч.1 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуюча суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Н.С. Богацька

А.І. Ярош