Справа № 346/4097/24 
Провадження № 22-ц/4808/463/26 
Головуючий у 1 інстанції Калиновський М.М. 
Суддя-доповідач Василишин Л. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої (суддя-доповідач)  Василишин Л. В.,
суддів:     Баркова В. М., Пнівчук О. В., 
секретаря     Шемрай Н.Б.
за участю  представника апелянта адвоката Василатія О. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у представника ОСОБА_1 – адвоката Василатія Олександра Олександровича на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2025 року, ухвалене у складі судді Калиновського М. М. у місті Снятині, у справіза позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2024 року представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» – Незамай А. Д. звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 грудня 2019 року ТОВ «Качай гроші» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 00-561713, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит в національній валюті, а позичальник зобов`язався одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені умовами договору. 
22 грудня 2022 року ТОВ «Качай гроші» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» уклали договір факторингу № 22122022/2, відповідно до умов якого ТОВ «Качай гроші» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Качай гроші» права вимоги до боржників, що вказані у Реєстрі боржників.
Відповідно до Реєстру боржників від 22 грудня 2022 року до договору факторингу № 22122022/2 від 22 грудня 2022 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 28264 грн, з яких: 10000 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 7344 грн – сума заборгованості за звичайними відсотками; 10920 – сума заборгованості за простроченими відсотками.
Позивач з моменту отримання права вимоги до відповідача не нарахував йому жодних штрафних санкцій, а тому заборгованість останнього після набуття права вимоги залишилася незмінною.
Крім того, представник позивача вказував, що 12 березня 2019 року ОСОБА_1 подав до ТОВ «ФК «ЦФР» заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг, та заяву № 6043679431 на отримання кредиту, підписанням якої підтвердив згоду, що вказана заява разом з паспортом кредиту та з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» становлять кредитний договір між ними.
На підставі договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року, укладеного між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк», первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор набуває права вимоги за кредитними договорами та сплачує первісному кредиторові за відступлення права вимоги кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки.
10 вересня 2021 року АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» уклали договір факторингу № НІ/11/5-Ф, відповідно до умов якого АТ «Таскомбанк» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
Відповідно до додатку № 1 до договору факторингу № НІ/11/5-Ф від 10 вересня 2021 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором, в сумі 14929,36 грн, з яких: 4259,86 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 21 грн – сума заборгованості за відсотками; 10362 грн – сума заборгованості за щомісячними відсотками; 307,29 грн – сума заборгованості за пенею.
Позивач з моменту отримання права вимоги до відповідача не нарахував йому жодних штрафних санкцій, а тому заборгованість останнього після набуття права вимоги залишилася незмінною.
На підставі викладеного, представник позивача просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» суму заборгованості за кредитним договором № 00-561713 в сумі 28 264 грн, та за кредитним договором № 6043679431 в сумі 14929,36 грн, а всього стягнути за кредитними договорами заборгованість в розмірі 43193,36 грн, а також понесені судові витрати.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2025 року позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором № 00-561713 від 22 грудня 2019 року в розмірі 28264 грн, за кредитним договором № 6043679431 від 12 березня 2019 року в розмірі 14622,07 грн.
В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» судовий збір в розмірі 3006,45 грн.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що стороною позивача належними та допустимими доказами доведено факт отримання відповідачем грошових коштів у зв`язку з укладенням кредитних договорів з ТОВ «Качай гроші» та ТОВ «ФК «ЦФР», а також факт переходу права вимоги за цими договорами до позивача.
Крім того, суд дійшов висновку про невиконання відповідачем умов кредитних договорів, унаслідок чого у нього утворилася заборгованість.
Водночас суд першої інстанції не погодився з нарахуванням первісним кредитором пені відповідачу, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позовних вимог у цій частині.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Представник ОСОБА_1 – адвокат Василатій О. О. на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також неправильне застосування норм матеріального права.
В обґрунтування апеляційної скарги представник апелянта зазначає, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, оскільки позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту надання кредитних коштів відповідачу. Зокрема, у матеріалах справи відсутні первинні документи фінансово-кредитних операцій, а подані позивачем документи не відповідають вимогам законодавства та не дають можливості перевірити дійсність перерахування коштів. Водночас відповідач у суді першої інстанції заперечував факт отримання кредитних коштів.
Крім того, апелянт посилається на висновки судового експерта про неможливість проведення експертизи у зв`язку з відсутністю первинної документації, а також на те, що надані позивачем документи не можуть підтверджувати здійснення фінансових операцій.
Представник апелянта також наголошує на тому, що позивач не підтвердив факт переходу до нього права вимоги. Так, щодо права вимоги за кредитним договором № 00-561713 від 22 грудня 2019 року зазначає, що в договорі факторингу та акті приймання-передачі реєстру боржників відсутні реквізити кредитного договору і дані відповідача. Крім того, у матеріалах справи відсутній реєстр боржників, а наявний витяг із нього не містить підписів керівників сторін договору факторингу та сформований представником позивача.
Щодо права вимоги за кредитним договором № 6043679431 від 12 березня 2019 року представник апелянта зазначає, що відступлення права вимоги можливе лише щодо дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу прав. Водночас договір відступлення прав вимоги укладено раніше, ніж сам кредитний договір, що свідчить про неможливість набуття такого права. Крім того, у матеріалах справи відсутні акти приймання-передачі прав вимоги та реєстр боржників від ТОВ «ФК «ЦФР» до АТ «Таскомбанк», що додатково підтверджує недоведеність переходу права вимоги.
На думку представника апелянта, наведені обставини є самостійними та додатковими підставами для відмови у задоволенні позову, на які суд першої інстанції уваги не звернув.
Також представник апелянта посилається на некоректність розрахунків заборгованості за кредитними договорами у цій справі, зазначаючи, що нарахування заборгованості за користування кредитними коштами здійснено поза межами строку дії кредитного договору № 00-561713 від 22 грудня 2019 року. Водночас табличний розрахунок заборгованості за кредитним договором № 6043679431 від 12 березня 2019 року відрізняється від розрахунку, наведеного у прохальній частині позовної заяви.
З огляду на викладене, представник апелянта просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
Позиція інших учасників справи
Представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» – Канак М. С. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованих і законних висновків. Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Додатково вказує, що кредитні договори, за якими стягнуто заборгованість, не були розірвані та у встановленому законом порядку недійсними не визнавалися, а тому, з огляду на презумпцію правомірності правочину, факт отримання кредитних коштів підтверджується їх укладенням. Відповідач не був позбавлений можливості надати докази на підтвердження або спростування факту перерахування коштів, однак таким правом не скористався. Водночас побудова апеляційної скарги на концепції «негативного доказу» суперечить принципу змагальності сторін.
Уважає, що розрахунки заборгованості, наявні у матеріалах справи, є чіткими, зрозумілими та узгоджуються з умовами договорів. Відповідач контррозрахунку не подав, а тому доводи апеляційної скарги щодо їх неправильності є необґрунтованими.
Наголошує, що факт переходу до ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги за кредитними договорами підтверджений належними доказами, а договори факторингу є чинними, у зв`язку з чим їх правомірність презюмується. Водночас ненадання окремих додатків до договорів факторингу не є підставою для відмови у задоволенні позову, а подання витягу з реєстру боржників є правомірним та свідчить про дотримання вимог щодо нерозголошення конфіденційної інформації.
Також звертає увагу, що заявлені в апеляційній скарзі вимоги про стягнення судових витрат документально не підтверджені. Крім того, зазначає, що при визначенні їх розміру суд має виходити з критеріїв реальності наданих правничих послуг та розумності їх вартості.
Заяви (клопотання) учасників справи
У судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив їх задовольнити.
Представник позивача у судове засідання не з`явилася, повідомлялася судом про дату, час та місце розгляду справи, просила провести судове засідання без участі ТОВ «ФК «ЄАПБ».
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2025 року оскаржується в частині задоволених позовних вимог про стягнення тіла кредиту та відсотків за кредитними договорами, в частині відмови у стягненні пені рішення суду не оскаржується, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в оскаржуваній частині.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Фактичні обставини справи
Судом встановлено, що 22 грудня 2019 року ТОВ «Качай Гроші» та ОСОБА_2 уклали договір про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту № 00-561713, який підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора.
Відповідно до умов договору, позичальнику надано кредит, в розмірі 10 000 грн, який був перерахований на карту № НОМЕР_1 строком на 30 днів. Позичальник зобов`язаний повернути кредит кредитодавцю 21.01.2020 або в іншу дату, що визначається після здійснення автоматичного продовження строку дії кредиту у порядку передбаченого у п.1.3.1. п. 1.3.3 цього договору. 
Загальна кількість пролонгацій що передбачені у п.1.3.1. п. 1.3.3 цього договору, протягом всього строку дії договору, не може перевищувати 10 разів. 
Відсоткова ставка за користування коштами становить 1,44 % (518% річних). Тип відсоткової ставки-фіксована. Загальна вартість кредиту складає 14 320 грн.
У разі несвоєчасного виконання зобов`язань, щодо погашення кредиту та/ або відсотків за цим договором з моменту виникнення такої прострочки, позичальник сплачує кредитодавцю розмір відсоткової ставки, в день, встановлений п.1.4 договору автоматично збільшеним до 2,8 % в день.
Факт перерахування 22 грудня 2019 року кредитних коштів в сумі 10 000 грн на карту ОСОБА_1 через платіжний сервіс «Platon» підтверджується інформацією ТОВ «Качай Гроші»№ 301/01 від 30.01.2023.
22 грудня 2022 року ТОВ «Качай Гроші» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» уклали договір факторингу № 22122022/2, відповідно до умов якого ТОВ «Качай Гроші» передає (відступає) ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому Права Вимоги до боржників вказаними у реєстрі боржників. 
Відповідно до реєстру боржників від 22.12.2022 до договору факторингу №22122022/2, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором, в сумі 28 264 грн, з яких: 10 000 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 7 344 грн – сума заборгованості за звичайними відсотками; 10 920 грн – сума заборгованості за простроченими відсотками (т.1 а.с. 20).
12 березня 2019 року ОСОБА_1 подав до ТОВ «ФК Центр Фінансових Рішень» (первісний кредитор) заяву № 6043679431 на отримання кредиту в розмірі 10 000 грн.
Вказана сума кредиту була перерахована на рахунок № НОМЕР_2 , що підтверджується платіжною інструкцією № 188185896 від 12.03.2019.
Згідно з інформацією з паспорта споживчого кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 3679431 відсоткова ставка за користування коштами становить 3 %. Тип відсоткової ставки – фіксована. Загальні витрати за кредитом складають 17 258,62 грн. Загальна вартість кредиту складає 32 658,62 грн. Реальна річна відсоткова ставка % річних складає 69,40 грн.
На підставі договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016, укладеного між ТОВ «ФК Центр Фінансових Рішень» та АТ «Таскомбанк», первісний кредитор передає (відступає) новий кредитор набуває права вимоги за кредитними договорами та сплачує первісному кредиторові за відступлення права вимоги кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки.
10 вересня 2021 року між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № НІ/11/5-Ф відповідно до умов якого АТ «Таскомбанк» передає (відступає) ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаниху реєстрі боржників.
Згідно з витягом з реєстру прав вимоги до Договору факторингу № НІ/11/5-Ф від 10.09.2021 позивач набув право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором, в сумі 14 929,36 грн, з яких: 4 259,86 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 21 грн – сума заборгованості за відсотками; 10 362 грн,- сума заборгованості за щомісячними відсотками; 307,29 грн – сума заборгованості за пенею.
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що кредитний договір № 00-561713 від 22.12.2019 укладений на сайті позикодавця, ОСОБА_1 підписав вказаний договір одноразовим ідентифікатором, отриманим у SMS-повідомленні, тому без отримання SMS - повідомлення, без здійснення входу на сайти товвариства такий договір не був би укладений. 
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19, провадження № 61-1602св20, від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, провадження № 61-2903св21, від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20, провадження № 61-2303св21, від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20, провадження № 61-16059св21, від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20, провадження № 61-2902св21.
Факт перерахування коштів на зазначений в договорі банківський рахунок через платіжну систему також підтверджено. Доказів того, що банківська картка, яка була визначена в кредитному договорі та на яку перераховувались кредитні кошти, не належать ОСОБА_1 , матеріали справи не містять, та відповідачем на спростування цього доказів не надано. Аналогічно останім не надано доказів факту здійснення позивачем дій, які сприяли б укладенню договору не ним, а іншою особою.
Відтак колегія суддів вважає, що наявними у справі доказами, підтверджено укладення договору про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту № 00-561713 від 22 грудня 2019 року між ТОВ «Качай Гроші» та ОСОБА_1 , тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Заперечуючи проти позовних вимог представник відповідача посилається на те, що ТОВ «ФК» «ЄАПБ» не доведено факту отримання відповідачем грошових коштів, однак, вказане спростовується інформацією ТОВ «Качай Гроші» від 30.01.2023 про перерахування грошових коштів у розмірі 10 000 грн на картку № НОМЕР_1 .
Саме такий номер картки для зарахування коштів зазначено позичальником у п. 2.1. договору № 00-561713 від 22 грудня 2019 року, укладеному з ТОВ «Качай Гроші» (т. 1 а.с. 8).
ТОВ «Качай Гроші» не відкриває карткових рахунків для перерахування кредитних коштів, а лише надсилає суму позики на існуючий рахунок позичальника, який вказується самим позичальником.
Крім цього, колегія суддів враховує, що відповідно до пункту 10 постанови Правління НБУ «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит)» від 03 листопада 2021 року № 113, передбачено, що договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі НОМЕР_3 (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу).
Тобто, зазначення повного номеру платіжної картки відповідача в кредитному договорі є неможливим.
Позивач на вимогу суду додатково не надав виписки по рахунку та розширений розрахунок заборгованості, однак, наявні у справі докази, дають можливість суду встановити розмір коштів , які було отримано відповідачем, порядок та розмір нарахування процентів за кредитом.
Разом з тим, відповідачем не спростовано факт надання ним всіх особистих ідентифікуючих даних, його платіжної картки, без надання яких і відповідного підтвердження, ознайомлення з відповідними умовами та правилами отримання та повернення кредитних коштів, відповідний кредит не міг бути наданий.
З огляду на зазначене, з урахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладання та підписання ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю – ідентифікатора кредитного договору з відповідною фінансовою установою, невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення отриманих в борг коштів, та наявності у нього боргових зобов`язань перед позивачем, який набув прав вимоги за вищевказаними кредитними договорами за договорами відступлення прав вимоги.
Оскільки відповідачу надано у позику грошові кошти шляхом перерахування їх на банківську картку, вказану ним, висновок суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_1 сум тіла кредиту за цим кредитним договором, є правильним та обґрунтованим.
Апеляційний суд зауважує, що у спірному кредитному договорі позичальник дійсно вказаний як « ОСОБА_2 », однак це не свідчить про укладення такого кредитного договору іншою особою, з огляду на те, що всі інші особисті дані позичальника співпадають із відомостями паспорта та ідентифікаційного коду.
Разом з тим, щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків за № 00-561713 від 22 грудня 2019 року судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно достатті 536 ЦК Україниза користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Відповідно до частини першоїстатті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18.01.2022 року (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
З наданих позивачем розрахунків заборгованості за кредитним договором вбачається, що заборгованість за процентами за користування кредитними коштами нарахована за період, коли у позивача не виникало права на нарахування відсотків за користування кредитними коштами.
Так, п. 1.3. кредитного договору № 00-561713 від 22 грудня 2019 року передбачено строк дії кредиту 30 днів.
Договором також визначено умови пролонгації. Зокрема, згідно з п. 1.3.1 строк дії кредиту автоматично продовжується на кількість днів, зазначених в п. 1.3. цього договору, у випадку, якщо по день повернення кредиту (включно) позичальник здійснив оплату заборгованості по договору на суму не менше суми процентів, що розраховані виходячи з кількості днів, що встановлені в п. 1.3. договору та передували (поспіль) дню повернення кредиту (включно).
У випадку, якщо строк дії кредиту закінчився та не відбулася його чергова пролонгація, строк дії кредиту автоматично продовжується, на кількість днів, зазначених в п. 1.3. цього договору в дату здійснення позичальником оплати в повному обсязі заборгованості за процентами, що передбачені цим договором (п. 1.3.2.).
Вматеріалах справи відсутні докази сплати позичальником процентів у порядку та розмірі, визначеному договором, як умова автоматичної пролонгації. Відтак, відсутні правові підстави вважати підтвердженим факт пролонгації кредитного договору понад погоджений сторонами строк 30 днів.
Тому колегія суддів вважає, що нараховані проценти поза межами погодженого сторонами строку кредитування – 30 днів, стягненню не підлягають. 
За вказаних умов з відповідача підлягають стягненню відсотки в розмірі 4 320 грн (10 000 – тіло кредиту х 30 днів – строк кредитування х 1,44% – процентна ставка за користування кредитом).
Таким чином загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за договором № 00-561713 від 22 грудня 2019 року становить 14 320 грн (10 000 грн тіла кредиту + 4 320 грн відсотків).
Також доведеним та підтвердженим належними доказами та не спростованим відповідачем, колегія суддів важає факт укладення кредитного договору № 6043679431 від 12 березня 2019 року, шляхом підписання ОСОБА_1 заяви. 
На підтвердження укладення договору, позивачем долучено копії: заяви №6043679431 від 12 березня 2019 року, паспорту кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» №3679431, заяви про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР», які підписані особистим підписом позичальника – ОСОБА_1 (т.1 а.с. 26-29).
Факт отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 10 000 грн підтверджено платіжною інструкцією № 188185896 від 12.03.2019, з якої вбачається, що кошти були перераховані на рахунок відповідача, зазначений в заяві на отримання кредиту. 
Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на особливості доказування в цивільному процесі і наголошує на тому, що відповідач побудував свою позицію на концепції «негативного доказу» (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року по справі №2-879/13 (провадження № 61-10802св18). 
Однак сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс....» Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. 
Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20 лютого 2019 року у справі №666/4957/15, від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Відповідач мав можливість надати докази, які спростовують або підтверджують отримання ним кредитних коштів. Посилання апелянта на те, що отримання коштів за цим договором підтверджується платіжною інструкцією, якої в такій формі не існувало на час перерахування коштів, не може бути враховано, оскільки назва платіжного документа не спростовує факту здійснення господарської операції.
Водночас, суд першої інстанції не врахував, що в підписаній відповідачем заяві 6043679431 від 12.03.2019на отримання кредиту відсутні умови про сплату відповідачем процентів за користування кредитом.
Зіславшись на підписаний позичальником паспорт споживчого кредиту, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. 
Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту та його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки у паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. 
Зазначене відповідає правовим висновкам Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 травня 2022 року в справі №393/126/20.
Зокрема, у паспорті кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 3679431 зазначено, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів, тощо (т.1 а.с. 28).
Тому необґрунтованим є висновок місцевого суду про стягнення з відповідача 10 383 грн заборгованості за відсотками.
Відтак колегія суддів приходить висновку про наявність правових підстав для стягнення основного боргу за кредитом, який згідно з наданим розрахунком становить 4 259,86 грн, оскільки укладення між сторонами кредитного договору шляхом підписання відповідачем заяви відповідає вимогам статей 633, 634 ЦК України щодо порядку укладення договору приєднання, а тому підстав вважати його неукладеним немає. 
Доводи апелянта, що позивач не підтвердив факт переходу до нього права вимоги за кредитними договорами колегія суддів відхиляє.
Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
При визначенні дійсності вимоги підлягають застосуванню норми статті 204 ЦК України, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Така правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2019 року у справі № 916/1171/18, від 14 листопада 2018 року у справі № 910/8682/18, від 30 серпня 2018 року у справі № 904/8978/17, від 04 березня 2019 року у справі № 5015/6070/11, від 10 вересня 2019 року у справі № 9017/317/19, від 09 липня 2019 року у справі № 903/849/17.
Враховуючи, що відповідач не надав суду належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про недійсність переданих вимог, в силу прямого припису статті 204 ЦК України їх правомірність презюмується.
Отже, долучені до справи договори факторингу є чинними, їх дійсність ніким не оспорено, а тому і підлягають до виконання.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити вимоги апеляційної скарги, рішення суду в частині стягнення заборгованості за відсотками змінити, зменшивши суму стягнутої з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за кредитним договором від 22 грудня 2019 року № 00-561713 з 28 264 грн до 14 320 грн, з яких: 10 000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 4320 грн – заборгованість за відсотками та за договором від 12 березня 2019 року № 6043679431 з 14 622,07 грн до 4259,86 грн 86 коп. (сума заборгованості за основною сумою боргу).
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
З огляду на висновок щодо часткового задоволення апеляційної скарги з відповідача на користь позивача підлягають стягненню також витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1301,50 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Василатія Олександра Олександровича задоволити частково.
Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2025 року змінити, зменшивши суму стягнутої з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за кредитним договором від 22 грудня 2019 року № 00-561713 з 28 264 грн до 14 320 (чотирнадцять тисяч триста двадцять) грн, з яких: 10 000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 4320 грн – заборгованість за відсотками;
та за договором від 12 березня 2019 року № 6043679431 з 14 622,07 грн до 4259,86 (чотири тисячі двісті п`ятдесят дев`ять) грн 86 коп. (сума заборгованості за основною сумою боргу).
Змінити розподіл судових витрат, зменшивши суму судових витрат, понесених в суді першої інстанції, з 3006,45 грн до 1301,50 грн.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і в касаційному порядку оскарженню не підлягає, а у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 25 травня 2026 року.

Суддя-доповідач:        Л. В. Василишин 
Судді:  В. М. Барков
О. В. Пнівчук