ВИРОК І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И  	Справа № 335/2078/26  1-кп/335/676/2026 	

12 травня 2026 року м. Запоріжжя 

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , представника органу опіки та піклування ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника – адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 9 в м.Запоріжжі матеріали обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42026082010000008 від 16 лютого 2026 року, про обвинувачення:
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя Запорізької області, громадянина України, маючого середньо-спеціальну освіту, неодруженого, не маючого на утриманні будь-яких осіб, є особою з інвалідністю ІІ групи, працюючого на посаді заступника адміністратора магазину «Prostor», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: вироком Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 27 лютого 2026 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України до п`яти років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75,76 КК України звільненого з випробуванням на 2 роки; з 08.05.2026 утримується під вартою в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України,
В С Т А Н О В И В:
1.Встановлені судом обставини кримінального правопорушення.
08.02.2026 приблизно о 18 годині 48 хвилин, у приміщенні торгового центру «Україна», який розташований за адресою: проспект Соборний, буд. 147 у м.Запоріжжя на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виник словесний конфлікт. У подальшому, ОСОБА_6 маючи намір направлений на завдання фізичного болю неповнолітньому ОСОБА_4 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи настання їх наслідків, умисно завдав останньому побої, а саме наніс один удар кулаком лівої руки в область правого боку тулуба, один удар кулаком правої руки в область лівої сторони обличчя (щелепи) від яких ОСОБА_4 втратив рівновагу та присів навколішки, у цей час ОСОБА_6 наніс декілька ударів коліном правої ноги в область обличчя потерпілого, при цьому схопивши ОСОБА_4 за куртку, яку почав стягувати, внаслідок чого потерпілий втратив рівновагу та впав на підлогу. У подальшому, коли ОСОБА_4 намагався підвестись з підлоги ОСОБА_6 схопив потерпілого обома руками за волосся та наніс ще декілька ударів кулаком правої руки в область обличчя потерпілого ОСОБА_4 , чим спричинив йому побої, завдавши останньому фізичного болю та не спричинивши при цьому тілесних ушкоджень.
ОСОБА_6 обвинувачується в умисному завданні побоїв, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України.
2.Висловлена обвинуваченим ОСОБА_6 безпосередньо у судовому засіданні процесуальна позиція з приводу пред`явленого йому обвинувачення.
Допитаний під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, визнав та під час свого допиту суду пояснив, що причин виникнення конфлікту між ним та потерпілим він не пам`ятає. Взимку 2026 року, приблизно о 18 годині, вони разом з потерпілим знаходилися в одній компанії та перебували у торговому центрі «Україна». Зустрічалися там з друзями. Він на цю зустріч прийшов вже в стані алкогольного сп`яніння, вживав спиртні напої після роботи. Стояли, розмовляли, він продовжив вживати слабоалкогольний напій. Потерпілий не вживав алкоголь, просто стояв поряд. Разом з тим, він зірвався на ОСОБА_8 та побив його. Бив він потерпілого кулаками по обличчю та тулубу, хапав його за волосся. Після того як потерпілий під дією ударів присів, то він продовжив бити його коліном в область обличчя. Стягував з потерпілого куртку та завалив його на підлогу. Потім їх розвела охорона магазину. Наразі він дуже шкодує за вчинене, просить вибачення у потерпілого.
Показання обвинуваченого є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
3.Вирішення питання щодо проведення судового розгляду кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України, у відповідності до приписів ч.3 ст.349 КК України. Висновки суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України.
Так, обвинувачений ОСОБА_6 , визнавши свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, за обставин, викладених в обвинувальному акті, повністю погодився зі всіма зібраними в процесі досудового розслідування доказами, що її підтверджують, відмовився від їх дослідження під час судового розгляду.
За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст.349 КПК України, провів судовий розгляд даного кримінального провадження, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК, щодо всіх обставин із застосуванням правил ч.3 ст.349 КПК України, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
При цьому суд з`ясував правильність розуміння учасниками судового процесу змісту цих обставин, з`ясував чи немає сумнівів в добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
З огляду на наведене, виходячи з вимог ст.337 КПК України, зокрема те, що судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, суд, розглянувши дане кримінальне провадження дійшов висновку, що дії ОСОБА_6 кваліфіковано вірно за ст. ч. 1 ст. 126 КК України, як умисне завдання побоїв, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.
Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини та її основоположних свобод не встановлено.
4.Позиція сторони обвинувачення.
Прокурор ОСОБА_3 підтримала обвинувачення в повному обсязі за ч.1 ст.126 КК України, звернула увагу, що під час судового розгляду даного кримінального провадження обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_9 кримінального правопорушення знайшли своє підтвердження в повному обсязі, дії обвинуваченого кваліфіковано за ч. 1 ст. 126 КК України, кваліфікація є вірною і обґрунтованою, а винуватість обвинуваченого повністю підтверджена отриманими та дослідженими доказами. При призначенні покарання просила врахувати як пом`якшуючу обставину те, що ОСОБА_6 щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення; як обтяжуючу обставину те, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення щодо неповнолітньої особи. Вказала, що ОСОБА_6 вироком Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 27 лютого 2026 року було визнано винним за ч. 4 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі, за ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від призначеного покарання з іспитовим строком на 2 роки. Відтак вважає, що слід призначити йому покарання, яке передбачене санкцією статті обвинувачення у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн., а вироки виконувати кожен окремо.
5.Позиція потерпілої сторони.
Неповнолітній потерпілий ОСОБА_4 , 2010 року народження, підтвердив події, описані в обвинувальному акті, зауважив, що обвинувачений був нетверезий того дня, вони з ним побилися, наразі він його вибачив. Не хоче з ним більше ніколи спілкуватись. 
Законний представник неповнолітнього потерпілого його мати ОСОБА_10 в судовому засіданні від 16.04.2026 вказала на те, що у неї немає до обвинуваченого претензій матеріального чи морального характеру. Разом з тим, хотіла щоб рішення суду було справедливим.
Представник органу опіки та піклування ОСОБА_5 вважав, що оскільки сам обвинувачений на час події був повнолітнім, то він повинен понести справедливе покарання за те, що наніс побої дитині. З врахуванням всіх обставин справи визначення розміру штрафу повинно бути максимальним для досягнення справедливої сатисфакції, оскільки інші види покарань, передбачених санкцією ч. 1 ст. 126 КК України не можуть бути застосовані до обвинуваченого через стан його здоров`я і через те, що наразі він перебуває під вартою.
6. Позиція сторони захисту.
Захисник – адвокат ОСОБА_7 вважав, що визначення виду покарання такого як штраф та в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн., є справедливим та таких, що не порушує права сторін кримінального провадження. Додатково вказав на те, що оскільки його підзахисний є особою з інвалідністю та йому визначена ІІ група інвалідності, він перебуває на індивідуальній програмі реабілітації, то застосування до нього такого покарання як громадські роботи є неможливим.
7.Мотиви призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 за ч. 1 ст.126 КК України.
Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_6 встановлено, що він є уродженцем м. Запоріжжя, є громадянином України, має зареєстроване місце проживає за адресою: АДРЕСА_1 , має середньо-спеціальну освіту, є особою молодого віку, має повних 22 роки, займав посаду заступника адміністратора магазину «Prostor», неодружений, не має на утриманні будь-яких осіб, раніше судимий: вироком Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 27 лютого 2026 року його визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від призначеного покарання з іспитовим строком на 2 роки, на військову службу в ЗСУ не призивався, на амбулаторному обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, є особою з інвалідністю ІІ групи, перебуває на індивідуальній програмі реабілітації інваліда, за зареєстрованою адресою проживання інших членів сім`ї не має, відомостей про його характеристику як за місцем реєстрації, так і за останній місцем роботи суду не надано, 08.05.2026 йому обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою за іншим кримінальним провадженням.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд, відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, яке у відповідності до положень частин другої та п`ятої статті 12 КК України класифікується як проступок (ч.1 ст. 126 КК України), особу винного, його вік, сімейний стан, а також обставини, які пом`якшують покарання.
До обставин, які пом`якшують покарання, згідно з ч.1 ст.66 КК України, слід віднести повне визнання вини, щире каяття обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Разом з тим, судом враховуються положення ч. 3 ст. 67 КК України про те, що при призначенні покарання суд не може визнати такими, що його обтяжують, обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
Так, ч. 1 ст. 67 КК України не передбачено такої обставини, яка б обтяжувала покарання, як вчинення кримінального правопорушення відносно неповнолітнього.
Пункт 6 ч.1 ст. 67 КК України передбачає, що при призначенні покарання обставиною, яка його обтяжують, визнаються вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, особи з інвалідністю або особи, яка перебуває в безпорадному стані, або особи, яка страждає на психічний розлад, зокрема на недоумство, має вади розумового розвитку, а також вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини або у присутності дитини.
На час події станом на 08.02.2026 потерпілому ОСОБА_4 виповнилося 15 років, тобто він був вже неповнолітнім. 
Враховуючи зазначене, судом не встановлено обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого відповідно до ст. 67 КК України.
В судових дебатах прокурор просив визнати обвинуваченого ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України та призначити йому за цією статтею покарання у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів громадян, що становить 510 грн.
Потерпілий ОСОБА_4 в присутності представника органу опіки та піклування, в судових дебатах погодився з позицією прокурора.
Представник органу опіки та піклування ОСОБА_5 вважав, що обвинувачений повинен понести покарання, яке буде відповідати встановленим обставинам у кримінальному провадженні та особі самого ОСОБА_6 .
Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник в судових дебатах висловили свою згоду із запропонованим прокурором покаранням у виді штрафу та його розміру.
Згідно з ч. 3 ст. 56 КК України громадські роботи не призначаються особам, визнаним особами з інвалідністю першої або другої групи, вагітним жінкам, особам, які досягли пенсійного віку, а також військовослужбовцям строкової служби.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 КК України покарання у виді виправних робіт встановлюється на строк від шести місяців до двох років і відбувається за місцем роботи засудженого. 
08.05.2026 слідчим суддею Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12026082060000456 від 06.05.2026 за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189, ч.4 ст.186 КК України, строком до 04.07.2026.
Тому, на час ухвалення цього вироку, обвинувачений ОСОБА_6 перебуває під вартою та за місцем своєї роботи в магазині «Prostor» трудову діяльність не здійснює.
Таким чином, застосування до ОСОБА_6 таких видів покарання, які визначені в санкції ч. 1 ст. 126 КК України, як громадські та виправні роботи не виявляється за можливе.
Беручи до уваги зазначене, ступень тяжкості скоєного кримінального правопорушення, наслідки, які настали від його скоєння, а також враховуючи позицію всіх сторін кримінального провадження та особу обвинуваченого, суд вважає, що ОСОБА_6 необхідно і доцільно призначити покарання в межах, визначених санкцією ч. 1 ст. 126 КК України, а саме: у виді штрафу, яке буде достатнім і необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та відповідатиме його особі і буде достатнім для досягнення передбачених ст. 50 КК України цілей покарання. При цьому суд також враховує, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
З огляду на викладене, та виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації та приймаючи до уваги, що покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу, суд у даному конкретному випадку вважає за можливе призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у межах санкції статті обвинувачення, а саме за ч.1 ст. 126 КК України, у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів громадян, що становить 510 гривень.
Також судом встановлено, що вироком Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 27 лютого 2026 року обвинуваченого ОСОБА_6 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України від призначеного покарання звільнено з іспитовим строком на 2 роки.
Так, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КК України, за яке ОСОБА_6 на даний час притягується до кримінальної відповідальності, вчинене до ухвалення Вознесенівським районним судом міста Запоріжжя вироку. 
У відповідності до ч.1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.
Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.
Відтак, суд дійшов переконання про самостійне виконання даного вироку та вироку Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 27 лютого 2026 року .
Вищевказане покарання суд вважає необхідним та достатнім для досягнення мети не лише кари за вчинене обвинуваченим, а й буде слугувати для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим так і іншими особами.
7. Вирішення інших питань.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 не обирався, клопотань щодо його обрання до суду не надходило, а тому беручи до уваги відсутність підстав для вирішення питань пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого, оскільки відповідно до статей 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав, - суд не вбачає підстав для застосування запобіжного заходу.
Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не було заявлено.
Процесуальні витрати - відсутні.
Долю речових доказів по кримінальному провадженню слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.
На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 337, 348, 349, 368-371, 373-374, 376, 392-395, 615 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В :
Визнати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 (п`ятсот десять) гривень, 00 копійок.
На підставі ч. 3 ст. 72 КК України вирок Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 27 лютого 2026 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до п`яти років позбавлення волі з застосуванням ст. 75 КК України звільнивши його від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки, виконувати самостійно.
Речові докази: диск для лазерних систем зчитування з відеозаписом з камери відеоспостереження, яка розташована в приміщенні торгового центру «Україна» за адресою: пр. Соборний, буд. 147, м. Запоріжжя, - залишити в матеріалах кримінального провадження.
Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.
На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України суд обмежився проголошенням лише резолютивної частини вироку.

Суддя: ОСОБА_1