ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 593/1494/25	Головуючий у 1-й інстанції Данилів О.М 	
Провадження № 22-ц/817/447/26 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Гірський Б.О. 
суддів -  Костів О. З., Храпак Н. М., 
за участю секретаря - Дідух М.Є. 
заявниці ОСОБА_1  

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу № 593/1494/25 за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від імені якого діє Москалик Ігор Іванович на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 12 січня 2026 року (ухвалене суддею Данилів О.М., повне рішення суду складено 14 січня 2026 року) у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про встановлення факту, що має юридичне значення,
ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною заявою.
В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що з 01 вересня 2012 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час виконання своїх трудових обов`язків, її чоловік загинув.
Посилалася на те, що вона звернулася до Головного управління Пенсійного фонду в Тернопільській області (далі — ГУ ПФУ України в Тернопільській області) 
із заявою про призначення страхових виплат у зв`язку із втратою годувальника, однак їй було відмовлено з огляду на те, що вона та її померлий чоловік були зареєстровані за різними адресами, і це розцінено як факт їх окремого проживання як подружжя та відсутність ознак однієї сім`ї. 
На підставі наведеного, просила встановити факт її спільного проживання однією сім`єю з чоловіком ОСОБА_2 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 12 січня 2026 року заяву ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю із її чоловіком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з дати реєстрації їх шлюбу по день його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а саме: з вересня 2012 року по червень 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , а з червня 2019 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 - за адресою: АДРЕСА_2 .
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ГУ ПФУ України в Тернопільській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права.
Вказують, що Сiмейний кодекс України не передбачає вичерпного перелiку членiв ciм`ї, але визначає критерii, за наявностi яких особи складають сiм`ю, одним з яких є спiльне проживання (за винятком можливостi роздiльного проживання подружжя з поважних причин), спiльний побут i взаємнi права й обов`язки осiб, якi об`єдналися для спiльного проживання. Проте, згідно з наданими документами, на день cмерті ОСОБА_3 заявниця з чоловiком були зареєстрованi/мешкали за рiзними адресами.
Вважають, що встановлення того факту, що заявниця була членом ciм`ї ОСОБА_4 для пiдтвердження наявностi у неї права на отримання страхових виплат та встановлення правомiрностi/неправомiрностi рiшень дiй чи бездiяльностi органiв ПФУ можливе лише при вирiшеннi спору мiж учасниками судового процесу щодо нарахування та сплати соцiальних виплат.
Зазначають, що заявлена вимога у даній справi пов`язана з доведенням наявностi пiдстав для визнання за ОСОБА_1 певного соцiально-правового статусу, не пов`язана з будь-якими цивiльними правами та обов`язками, їх виникненням, iснуванням чи припиненням, а за своїм предметом і можливими правовими наслiдками пов`язана з публiчно-правовими вiдносинами заявника з державою, отже, не пiдлягає вирiшенню у порядку цивiльного судочинства.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах ВС вiд 15.02.2023 р. у справi №712/6951/22; від 22.02.2022 р. у справі №263/9921/18; від 10.08.2022 р. в справі №522/10989/20; від 09.11.2022 р.в справі №509/6170/20.
Звертають увагу на те, що ч. 4 cт. 315 ЦПК України передбачено, що суддя вiдмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення фактy що має юридичне значення, вбачається спiр про право, а якщо спiр про право буде виявлений пiд час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу, у визначений судом строк, не надходив.
У судове засідання представник ГУ ПФУ України в Тернопільській області не з`явився без поважних причин, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що не перешкоджає розгляду справи, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
У судовому засіданні ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечила, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала у шлюбі з 01 вересня 2012 року із ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно Бережанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) 11.03.2020 р. (а.с. 6).
Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Бережанським районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.8).
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 11 липня 2025 року ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Бережани Тернопільського району Тернопільської області (а.с. 7).
Із акту, складеного комісією, створеною на підставі розпорядження міського голови №404-р від 15 вересня 2025 року вбачається, що, врахувавши подані ОСОБА_1 документи та пояснення сусідів, комісія дійшла висновку, що дійсно ОСОБА_2 проживав до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою: АДРЕСА_2 разом зі своєю дружиною ОСОБА_1 та дочкою ОСОБА_6 (а.с.9).
26 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області щодо призначення страхових виплат у зв`язку із втратою годувальника.
У листі Головного управління ПФУ в Тернопільській області №7025-7382/П-02/8-1900/25 від 13 жовтня 2025 року зазначено, що відповідно до ч.5 ст. 36 Закону України №1105-Х1V ''Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування'' від 23 вересня 1999 року у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві його сім`ї виплачується одноразова допомога. Статтею 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, проте згідно з наданими ОСОБА_1 документами на день смерті ОСОБА_2 вона з чоловіком були зареєстровані/мешкали за різними адресами. Роз`яснено її право захищати її законні інтереси у відповідних державних і судових органах (а.с.10).
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що між заявницею та ГУ ПФУ України в Тернопільській області відсутній спір про право, а також з того, що реєстрація місця проживання ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_2 за різними адресами не може бути підставою для відмови у встановленні факту їх постійного проживання однією сім`єю за однією адресою. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст.12 та частина 1 ст.81 ЦПК України передбачають, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Згідно з частиною другою статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Окреме провадження характеризуєтся безспірністю, тобто ніхто не заперечує те право, для реалізації якого заявнику треба встановити юридичний факт. 
Частиною 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 та від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22.
При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, крім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №569/7589/17).
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (частина четверта статті 315 ЦПК України, частина шоста статті 294 ЦПК України).
Таким чином, встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. 
Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами. Об`єктом судового захисту у цьому випадку є охоронюваний законом інтерес, тобто обставини, від встановлення наявності або відсутності яких у особи може виникнути, змінитися або припинитися певне суб`єктивне право.
Аналогічні правові висновки Верховний Суд виклав у постанові від 19 березня 2025 року у справі №335/4669/23. 
У справі, яка переглядається апеляційною інстанцією, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту її спільного проживання однією сім`єю з її чоловіком ОСОБА_2 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказувала, що встановлення зазначеного юридичного факту необхідно для призначення їй, як дружині, страхових виплат у зв`язку із втратою годувальника відповідно до Закону України від 23.09.1999 №1105 XIV “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування”.
Згідно із ч.5 ст.36 вказаного Закону у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві його сім`ї виплачуються: 1) одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату; 2) одноразова страхова виплата кожній особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого, а також його дитині, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює восьми розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.
Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статі 3 СК України).
Відповідно до частини першої 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. 
Підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя є шлюб (частина перша статті 36 СК України).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи та надавши правову оцінку показанням допитаних свідків, вірно встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 вересня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі і до 10 липня 2025 року спільно проживали однією сім`єю за однією адресою та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 ..
Доводи апеляційної скарги про наявність у даній справі спору про право не заслуговують на увагу, оскільки не є обґрунтованими. 
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір - це суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін; спір поділяється на матеріальний і процесуальний.
Спір має бути справжнім і серйозним, а не гіпотетичним; він може стосуватися не лише фактичного існування права, але і його обсягу та способу здійснення; результат провадження повинен мати безпосереднє вирішальне значення для права, про яке йдеться, а лише слабкий зв`язок або віддалені наслідки не є достатніми для застосування пункту 1 статті 6 Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Grzeda v. Poland», № 43572/18, § 257, від 15 березня 2022 року).
Суб`єктивні права не можуть бути об`єктом захисту в окремому провадженні, оскільки не можуть бути предметом судової діяльності матеріальні правовідносини. Матеріально-правовий спір в окремому провадженні не вирішується, а встановлюються факти та стани, що мають юридичне значення.
Зазначене унеможливлює штучне «подвоєння» процесу, яке можливе, як правило, лише в позовному провадженні, де наявний спір про право. А в окремому провадженні встановлюється лише юридичний факт або стан. Інший підхід до вирішення цього питання може призвести до висновку про «зайвість» у ЦПК України норм про окреме провадження та встановлення певних юридичних фактів.
Дану позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 лютого 2026 року у справі №308/17634/23.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що встановлення факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до дня його смерті, є попередньою умовою для подальшого звернення ОСОБА_1 до відповідного органу щодо призначення їй страхових виплат у зв`язку із втратою годувальника.
Саме по собі встановлення такого юридичного факту не свідчить про наявність публічно-правового спору, оскільки до моменту звернення особи до суб`єкта владних повноважень та прийняття ним рішення спірні правовідносини не виникають.
Публічно-правовий спір може виникнути лише після звернення особи до компетентного органу та прийняття ним рішення, яке особа вважає протиправним, і підлягає оскарженню в порядку адміністративного судочинства відповідно до завдань, визначених статтею 2 КАС України.
Водночас процесуальне законодавство не допускає об`єднання в одному провадженні вимог, що підлягають розгляду судами різних юрисдикцій, зокрема вимог про встановлення юридичного факту та оскарження рішень чи дій суб`єкта владних повноважень, що узгоджується з положеннями ст. 188 ЦПК України, ст. 172 КАС України та правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/2.
Таким чином, само по собі посилання заінтересованої особи на існування між ним та заявником спору про право не може беззаперечно свідчити про наявність такого спору та бути підставою для застосування наслідків, передбачених частиною шостою статті 294 ЦПК України.
Також не заслуговують на увагу твердження ГУ ПФУ в Тернопільській області про те, що даний спір не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18 з огляду на наступне.
У частині другій статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.
Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України.
Аналіз наведених цивільних процесуальних норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.
До таких правових висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).
При цьому Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо юрисдикції спору, викладених у постанові Великої Палати від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18 (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22 (провадження № 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.
У пункті 95 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду виснувала про неможливість розгляду судами заяв про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення навчального закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.
Факт, який просить встановити ОСОБА_1 у справі, що переглядається, не належить до зазначеного переліку.
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту її спільного проживання однією сім`єю з чоловіком ОСОБА_2 до дня його смерті за однією адресою не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, є необґрунтованими.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, з якими погоджується колегія суддів, та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За вимогами пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дав вірну оцінку вищенаведеним обставинам та ухвалив судове рішення з правильним застосуванням норм матеріального права та норм процесуального права. 
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Щодо судових витрат.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області - залишити без задоволення.
Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 12 січня 2026 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 29 травня 2026 року.

Головуючий    Гірський Б.О.

Судді:   Костів О.З.

Храпак Н.М.