справа № 757/37328/25-ц
провадження № 22-ц/824/5353/2026
головуючий у суді І інстанції Григоренко І.В.

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 11 листопада 2025 року про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» про визнання незаконним та скасування рішення про відмову від підтримання ділових відносин,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» (далі - відповідач, АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК») про визнання незаконним та скасування рішення про відмову від підтримання ділових відносин.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 2025 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відкрито провадження у цивільній справі 
02 вересня 2025 року на адресу Печерського районного суду м. Києва в підсистемі «Електронний суд» від представника відповідача - адвоката Семеняки Світлани Вікторівни надійшла заява про закриття провадження у даній цивільній справі оскільки, спір який виник між сторонами, щодо відмови від підтримання ділових відносин, стосуються не прав позивача як фізичної особи - споживача, а пов`язані із здійсненням нею підприємницької діяльності у якості фізичної особи-підприємця.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2025 року заяву представника відповідача - Семеняки Світлани Вікторівни про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» про визнання незаконним та скасування рішення про відмову від підтримання ділових відносин - задоволено.
Провадження у цивільній справі № 757/37328/25-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» про визнання незаконним та скасування рішення про відмову від підтримання ділових відносин - закрито.
Не погоджуючись із указаною ухвалою суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що після сплати всіх податків та зборів позивач мала повне право розпоряджатися отриманими коштами на власний розсуд, у тому числі перераховувати їх на особистий рахунок та використовувати у приватних цілях. Саме такі дії й стали підставою для того, щоб банк почав вимагати від позивача документи про підтвердження походження коштів. При цьому походження коштів не заперечується, вони надходили від здійснення підприємницької діяльності позивача, з якої були сплачені всі необхідні податки.
Зазначає, що відмовлено у подальшому обслуговуванні позивачці було саме як фізичній особі, а не як фізичній особі-підприємцю. Таким чином, вважає, що підставою спору є відмова у наданні банківських послуг споживачу, а не спір у сфері господарської діяльності.
Отже на думку апелянта, даний спір належить до юрисдикції загальних судів як такий, що виник у сфері захисту прав споживача банківських послуг, а не до господарських судів.
09 лютого 2026 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Акціонерного товариства «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» - Семеняки Світлани Вікторівни у якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
У судовому засіданні 21 квітня 2026 року представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Представник відповідача Семеняка С.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, у даній справі виникли у зв`язку із здійснення позивачем, як фізичною особою-підприємцем, підприємницької діяльності та виникають між двома суб`єктами господарювання (в даному випадку між банком та фізичною особою-підприємцем), по своїй правовій природі є господарсько-правовими, тому не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
З урахуванням викладеного суд першої інстанції вказав, що оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, то провадження у даній цивільній справі слід закрити.
Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до частини першої статті 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.
Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин (частина п`ята статті 26 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу (далі -ГПК України) юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Частиною першою статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 викладено такі правові висновки.
Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Ознаками господарського спору, зокрема є: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України (далі - ГК України), іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, якою передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Тобто, фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.
Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.
Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 686/19389/17 сформульовано правовий висновок про те, що для встановлення факту користування відповідачем земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності нею як ФОП на цій земельній ділянці, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.
Як убачається з матеріалів справи, позивач має як рахунок фізичної особи-підприємця, так і особистий рахунок фізичної особи, на який перераховувала кошти після сплати податків для використання у власних потребах.
З доводів позову вбачається, що оскаржуване рішення банку стосується відмови у підтриманні ділових відносин, яка, за твердженням позивача, фактично призвела до припинення обслуговування її як клієнта банку, у тому числі як фізичної особи.
Водночас сам по собі факт того, що кошти були отримані в результаті підприємницької діяльності, не змінює їх правової природи після сплати податків та зарахування на рахунок фізичної особи.
Визначальним для розмежування юрисдикції є не формальний статус особи, а характер спірних правовідносин.
У даному випадку спір стосується правомірності дій банку щодо припинення обслуговування клієнта, який, за твердженням позивача, виступає як споживач банківських послуг.
Такий спір може підпадати під регулювання законодавства про захист прав споживачів та, відповідно, належати до юрисдикції загальних судів.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що позивач оскаржує дії банку не лише щодо рахунку ФОП, а й щодо особистого рахунку, спірні правовідносини можуть мати змішаний характер, а тому вирішення питання юрисдикції потребує дослідження обставин справи по суті.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, є передчасним.
Отже, аналіз наведених норм матеріального та процесуального права у їх системному взаємозв`язку свідчить, що визначальним для встановлення юрисдикції спору є не формальний статус фізичної особи як підприємця, а характер спірних правовідносин та те, у якій саме якості особа виступає у цих відносинах. 
Фізична особа, навіть будучи зареєстрованою як фізична особа-підприємець, не втрачає свого загально-цивільного статусу та може одночасно виступати як учасник цивільних відносин, зокрема як споживач банківських послуг. 
У даній справі спірні правовідносини пов`язані з користуванням банківськими послугами та прийняттям банком рішення про припинення обслуговування клієнта, що стосується як рахунків, відкритих для здійснення підприємницької діяльності, так і особистого рахунку фізичної особи. 
За таких обставин відсутні підстави вважати, що спір виник виключно у сфері господарської діяльності, а тому він підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства як такий, що виник із правовідносин із надання банківських послуг фізичній особі як споживачу.
Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;
3) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Пунктом 6 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що питання вирішено з порушенням норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали, відтак вона підлягає скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 11 листопада 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий	Т.О. Писана	
Судді	К.П. Приходько	

		
		
	С.О. Журба