Справа № 932/5387/25 
Провадження № 2/932/2062/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2026 року        м. Дніпро

Шевченківський районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого судді Куцевола В.В.
при секретарі Травкіній В.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності, - 
ВСТАНОВИВ:
У травні 2025 року до надійшла позовна заява ОСОБА_4 , в якій позивач просила суд визнати право власності на 2/9 (дві дев`ятих) частки квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку набувальної давності.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилалась на те, що є власницею 7/9 (семи дев`ятих) часток квартири АДРЕСА_2 . Право власності на зазначену частку квартири набуто в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 . Право власності на 2/9 (дві дев`ятих) частки квартири залишилось не оформленим та належало ОСОБА_6 , який успадкував цю частку після смерті первісних власників (згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 12.06.2000 року №5909 ) та помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємцями ОСОБА_6 , якому належала спірна частка 2/9, є його дружина – ОСОБА_3 та дочка – ОСОБА_7 . Однак, позивачу відомо, що зазначені спадкоємці спадщину після смерті ОСОБА_6 не приймали, у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталися, спадковою часткою не цікавилися, не здійснювали володіння чи управління нею та не несли витрат на її утримання. З моменту державної реєстрації права власності на 7/9 часток квартири, тобто з 14.08.2007 року, і до теперішнього часу позивач постійно проживає у квартирі, відкрито, безперервно та добросовісно володіє і користується нею в повному обсязі, включаючи спірні 2/9 частки. Позивач самостійно несе всі витрати, пов`язані з утриманням квартири, сплачує комунальні послуги, проводе поточні ремонти. Протягом усього цього часу (понад 17 років) жодна особа, включаючи спадкоємців ОСОБА_6 ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ), не пред`являла до позивача жодних вимог щодо спірної частки квартири, не ставила питання про порядок користування нею та не брала участі в її утриманні. Таким чином, володіння спірною часткою квартири є добросовісним. Володіння є відкритим, оскільки позивач не приховує факту свого проживання та користування всією квартирою. Володіння є безперервним, оскільки триває понад 10 років (з 14.08.2007 року). 
Представником Дніпровської міської ради подано відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову, у зв`язку із тим, що позивач не зверталась, до спадкоємців, яким належить 2/9 частини квартири.
Ухвалою від 03.06.2025 року, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання.
Ухвалою від 18.02.2026 року, закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті у судовому засіданні.
У судовому засідання представник позивача просив позов задовольнити, зазначив, що відповідач добросовісно, безперервно та відкрито володіє спірною квартирою. 
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. 
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло виданого ВАТ «Дніпрошина» від 12.06.2000 року квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , передано у спільну часткову власність ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 .
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 успадкувала після смерті ОСОБА_5 7/9 частин квартири АДРЕСА_2 , а саме: частину яка належала дружині ОСОБА_8 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 , 1/9 частину, яка належала сину ОСОБА_6 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , частину яка нележала сину ОСОБА_9 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем після яких був ОСОБА_5 .
Згідно копії спадкової справи № 1081/2004 заведеною Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_10 , із заявою про прийняття спадщини, зокрема частини спірної кватири звернулась ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала заяву про відмову від свої частини спадщини на користь ОСОБА_2 . Свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2 не отримувала.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири за адреосю АДРЕСА_1 , наявні записи про реєстрацію права власності на 7/9 частин за ОСОБА_1 та 2/9 частини за ОСОБА_6 .
На підтвердження сплати комунальних послуг та понесення витрат на утримання квартири позивачем надані договори з постачальниками комунальних послуг, квитанції, акти пломбування, повірки з 2009 року по 2025 рік. 
Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 повідомили суду, що позивач проживає за адресою АДРЕСА_1 , з 2007 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ніколи не з`являлись до вказаної квартири, осанні чи будь-які інші особи ніколи не заявляли права на вказану квартиру. 
За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі, безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).
Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач була обізнана відносно того, що спадкоємцями ОСОБА_6 були його дружина ОСОБА_3 та донька ОСОБА_2 .
Під час судового розгляду встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняла ОСОБА_2 .
Отже, не можна вважати володіння позивачем частиною будинку, яка залишилась після смерті ОСОБА_6 , добросовісним. 
Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.
ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем спірної частини квартири, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.
Таким чином, позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат, понесених позивачем на сплату судового збору при поданні позову до суду, не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності - залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України та може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя В.В. Куцевол