П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/32710/25	

Головуючий в 1 інстанції: Бабенко Д. А..
Місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого – Лук`янчук О.В.
суддів – Бітова А.І.
– Ступакової І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2026 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, 

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просить:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, відповідно до п.1 Постанови КМУ від 28 лютого 2022 року №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” у розмірі 100000 грн за період з 08.06.2022 по 25.08.2022, пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи в районах у період здійснення зазначених заходів;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою КМУ від 28 лютого 2022 року №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” у розмірі 100000 грн за період з 08.06.2022 по 25.08.2022, пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи в районах у період здійснення зазначених заходів, з урахуванням виплачених сум. 
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що 25.03.2022 він був призваний на військову службу у Військову частину НОМЕР_1 Національної Гвардії України під час загальної мобілізації, на підставі Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24.02.2022 №64/2022.
У період часу з 08.06.2022 до 25.08.2022 позивач брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, проте позивачу не була виплачена додаткова винагорода у розмірі 100000,00 грн, передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168.
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з позовом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, відповідно до п.1 постанови КМУ від 28 лютого 2022 року №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” у розмірі до 100000,00 грн за період з 08.06.2022 до 25.08.2022, пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою КМУ від 28 лютого 2022 року №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” у розмірі 100000,00 грн за період з 08.06.2022 по 25.08.2022, пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, з урахуванням виплачених сум.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позов.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції було повністю проігноровано положення пункту 2-1 Постанови № 168 (доповненого постановою КМУ від 07.07.2022 № 793, що застосовується з 24.02.2022), згідно з яким порядок і умови виплати додаткової винагороди визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.
Звертає увагу, в спірний період з 08.06.2022 по 25.08.2022 Позивач, перебуваючи у м. Харкові, здійснював виключно несення служби на блокпостах шляхом забезпечення перепускного режиму (фільтраційні заходи). За цей час жодним із військовослужбовців підрозділу не здійснювалося відбиття збройних нападів чи вогневих контактів. Несення контрольно-пропускної служби не входить до вичерпного переліку бойових заходів, передбаченого Наказом № 89, що дають право на винагороду в 100 000 грн. За виконання цих загальних обов`язків в умовах воєнного стану Позивачу правомірно виплачувалась винагорода в розмірі 30 000 грн.
Так, відповідно до розпорядження командувача НГУ від 04.04.2022 № 27/11/3-2490 та роз`яснення начальника Центрального ТУ НГУ від 21.05.2022 № 6/4-339, прямо передбачено, що для осіб, які здійснюють охорону об`єктів та несуть службу на блокпостах, збільшення додаткової винагороди до 100 000 грн здійснюється виключно за дні виконання завдань з відбиття збройних нападів (вогневого ураження) або у дні, коли такі об`єкти піддавались ракетним/ артилерійським ударам противника. Таких фактів у спірний період за місцем несення служби Позивачем зафіксовано не було.
Відсутність відповідних рапортів та записів у бойових журналах щодо Позивача зумовлена не протиправною бездіяльністю командування Відповідача, а об`єктивною реальністю несення служби: чергування на блокпосту у спірний період проходило у штатному режимі комендантської служби (здійснення перепускного режиму) без вогневих зіткнень, ракетних ударів чи збройних нападів. За таких умов, командир підрозділу об`єктивно не мав жодних правових підстав складати рапорт про участь Позивача у «заходах з відсічі агресії», а Військова частина НОМЕР_1 , діючи суворо в межах вимог частини 2 статті 19 Конституції України, не мала легітимних підстав для нарахування винагороди у максимальному розмірі 100 000 грн. Апелянт також вважає за необхідне звернути увагу на специфіку реалізації дискреційних повноважень органами військового управління та межі судового контролю за такими рішеннями, що випливають із принципу поділу державної влади.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 25.03.2022 №74, солдата запасу ОСОБА_1 призначено на посаду стрільця 2-го стрілецького відділення 9-го стрілецького взводу НОМЕР_2 стрілецького батальйону за 25.03.2025.
Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 08.06.2022 №149, позивача направлено у службове відрядження до м.Харків для здійснення заходів із захисту Батьківщини та відсічі і стримування збройної агресії російської федерації. Підстава для відрядження: бойове розпорядження НЦТУ НГУ від 29.04.2022 №6/2/1-1633т, бойове розпорядження НЦТУ НГУ від 07.06.2022 №6/2/2/1-2271т, посвідчення про відрядження №1422.
Перебування позивача у службовому відрядженні у м.Харків також підтверджено посвідченням про відрядження від 08.06.2022 №1422.
Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 25.08.2022 №235, 25.08.2022 позивач вважається таким, що прибув із службового відрядження.
Особистою карткою на грошове забезпечення №1515 за 2022 рік встановлено, що позивачу призначено додаткову грошову допомогу:
за червень 2022 – 30000, 00 грн.;
за липень 2022 – 30000, 00 грн.;
за серпень 2022 – 30000, 00 грн.
04 вересня 2025 року представник позивача, адвокат Грабинський Андрій Володимирович, звернувся до відповідача із адвокатським запитом, в якому просив здійснити виплату додаткової винагороди у розмірі 100 000,00 грн за період до 25.08.2022 пропорційно часу участі позивача у бойових діях.
Листом відповідача від 09.09.2025 №25/52/12-3962-2025 адвокату ОСОБА_2 повідомлено, що за період, зазначений у запиті, солдат ОСОБА_1 не отримував додаткову винагороду до 100000,00 грн, так як його вид військової служби не був задіяний у безпосередній участі в бойових діях, а також у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.
Не погодившись з бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції ухвалюючи рішення у справі виходив з того, що позивач у спірний період з 08.06.2022 по 25.08.2022 був направлений у службове відрядження до м. Харкова з метою здійснення заходів із захисту Батьківщини та відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, що підтверджується відповідними наказами командира військової частини, а тому прийшов до висновку про підтвердження факту участі позивача у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах ведення бойових дій у період здійснення зазначених заходів у спірний період.
Колегія суддів надаючи оцінку таким висновкам суду першої інстанції, приходить до наступного.
Частина друга статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлено єдину систему їх соціального захисту, гарантовано військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та врегульовано відносини у цій галузі.
Згідно із частиною першою статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (частина друга статті 9 Закону № 2011-ХІІ).
Грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності (частина четверта статті 9 цього Закону).
Закон України «Про Національну гвардію України» (надалі - Закон № 876-VII) визначає правові засади організації та порядку діяльності Національної гвардії України, її загальну структуру, функції та повноваження.
Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від кримінальних та інших протиправних посягань, охорони громадської безпеки і порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій. Національна гвардія України бере участь відповідно до закону у взаємодії зі Збройними Силами України у відсічі збройній агресії проти України та ліквідації збройного конфлікту шляхом ведення воєнних (бойових) дій, а також у виконанні завдань територіальної оборони (ст. 1 Закону № 876-VII).
Національна гвардія України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами (ст. 4 Закону № 876-VII).
З введенням воєнного стану Національна гвардія України для виконання завдань з оборони держави приводиться в готовність до виконання завдань за призначенням і підпорядковується Головнокомандувачу Збройних Сил України, крім військових частин (підрозділів), які здійснюють конвоювання та охорону дипломатичних представництв. (ч. 3 ст. 6-1 Закону № 876-VII).
Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону № 876-VII держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, членів їхніх сімей, працівників, резервістів Національної гвардії України, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали особами з інвалідністю під час проходження військової служби (виконання обов`язків служби у військовому резерві) або постраждали в полоні у ході бойових дій (війни), в умовах правового режиму надзвичайного стану, під час проходження військової служби за межами України в порядку військового співробітництва або під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.
Військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства (ч.2 ст. 21 Закону № 876-VII).
Згідно з ч. 6 ст. 21 Закону № 876-VII грошове забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України здійснюється в порядку та розмірах, що визначаються Кабінетом Міністрів України. Порядок і розміри грошового забезпечення та заохочення резервістів Національної гвардії України визначаються Кабінетом Міністрів України.
Аналіз вищезазначених норм свідчить, що Національна гвардія України підпорядковується Міністерству внутрішніх справ України та Головнокомандувачу Збройних Сил України. При цьому, Національна гвардія України не є центральним органом виконавчої влади, а її керівник, відповідно не є керівником центрального органу виконавчої влади.
Питання грошового забезпечення можуть бути врегульовані нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, Міністра оборони України, керівників центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
У цьому випадку грошове забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України мають право врегульовувати своїми нормативно-правовими актами Кабінет Міністрів України, Міністр оборони України, Міністр внутрішніх справ України.
Таким чином, у керівника Національної гвардії України відсутні повноваження на ухвалення рішень стосовно порядку виплати грошового забезпечення, оскільки він не є керівником центрального органу виконавчої влади, що має у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи. Таким керівником є Міністр внутрішніх справ України.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року, який затверджено Законом № 2102-IX від 24.02.2022 року, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває по теперішній час. 
Указом Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 року постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі – Постанова КМУ № 168 в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), згідно п. 1 якої установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 №793 "Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168" Постанову №168 доповнено пунктом 2-1 такого змісту:
"2-1. Установити, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.".
Порядок виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених постановою №168, військовослужбовцям у Збройних Силах України визначено наказом Міністерства оборони України від 25.01.2023 №44 "Про внесення Змін до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам", який набрав чинності 31.01.2023.
Тобто, виходячи з викладеного вище, у період з 24.02.2022 по 31.01.2023 Міністерством оборони України не було визначено порядок виплати додаткової винагороди з розрахунку 100 000 гривень.
Таким чином, у період з 24.02.2022 по 31.01.2023 додаткова винагорода, як одноразовий додатковий вид грошового забезпечення, у розмірі до 100000,00 грн підлягала виплаті військовослужбовцям Збройних Сил України, які проходять військову службу безпосередньо у військових частинах, відповідно до абзацу першого пункту 1 Постанови № 168 лише у випадках: або безпосередньої їх участі у бойових діях; або у забезпеченні ними здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.
При цьому, на період з 24.02.2022 по 31.01.2023 законодавством не було конкретно визначено, які документи підтверджують участь військовослужбовців Збройних Сил України у бойових діях чи у забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії.
Лише з 01.02.2023 законодавцем було врегульовано питання щодо переліку документів, які підтверджують участь військовослужбовців Збройних Сил України у бойових діях чи у забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, в результаті внесення наказом Міністерства оборони України від 25.01.2023 №44 змін до Порядку №260.
В той же час, на переконання суду, хоча військовослужбовець Збройних Сил України згідно з положеннями Постанови №168 й набуває право на отримання збільшеної до 100000 грн додаткової винагороди у разі безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, пропорційно часу участі у таких діях та заходах, однак обов`язковою умовою для нарахування та виплати такої додаткової винагороди є саме документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів.
При цьому, у період з 24.02.2022 по 31.01.2023 безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії може бути підтверджена будь-яким належним документом без конкретизації, а вже починаючи з 01.02.2023 така участь може бути підтверджена тільки конкретними документами (бойовий наказ (бойове розпорядження); журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад); рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань).
На виконання Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» і № 69 «Про загальну мобілізацію» та Постанови № 168 командувач Національної гвардії України Наказом № 89 затвердив: Інструкцію з виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України; Порядок підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, під час безпосереднього перебування в районах ведення воєнних (бойових) дій.
Відповідно до п.2 Інструкції №89 на період дії воєнного стану військовослужбовцям виплачується додаткова винагорода у розмірі 30000 гривень (у розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або заходах, розмір цієї винагороди збільшується до 100000 гривень у розрахунку на місяць пропорційно дням участі у бойових діях або заходах.
Згідно з п.3 Інструкції №89 виплата додаткової винагороди здійснюється військовослужбовцям за місцем проходження військової служби на підставі наказів командирів (начальників) (далі - командири) органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, навчальних військових частин (центрів), баз, закладів охорони здоров`я та установ (далі - військові частини), а командирам військових частин - на підставі наказів командирів вищого рівня.
Відповідно до п.4 Інструкції №89 підготовка проектів наказів для здійснення виплати додаткової винагороди, покладається на підрозділи, що відповідають за облік особового складу.
Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються не пізніше 10 числа поточного місяця.
Підставою включення військовослужбовців до наказу про виплату додаткової винагороди є рапорт командира (начальника) підрозділу, що має містити інформацію про військове звання, прізвище ім`я та по-батькові, кількість днів та дати участі у бойових діях або заходах кожного військовослужбовця та підстави залучення цих військовослужбовців до бойових дій або заходів із зазначенням реквізитів конкретних документів, що підтверджують участь військовослужбовців у бойових діях або заходах.
Безпосередня участь військовослужбовців у бойових діях або забезпечення здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, під час безпосереднього перебування в районах ведення воєнних (бойових) дій підтверджується відповідно до Порядку підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпечення здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, під час безпосереднього перебування в районах ведення воєнних (бойових) дій, затвердженого наказом командувача Національної гвардії України від 29.03.2022 №89 (далі по тексту - Порядок №89).
Відповідно до п.1 Порядку №89 під терміном «безпосередня участь військовослужбовців Національної гвардії України у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії у період здійснення зазначених заходів» (далі бойові дії або заходи) слід розуміти виконання військовослужбовцем: бойових завдань у складі військової частини (підрозділу), яка веде воєнні (бойові) дії в районах ведення воєнних (бойових) дій, що визначаються Головнокомандувачем Збройних Сил України; бойових (спеціальних) завдань, згідно з бойовими розпорядженнями, із всебічного забезпечення військових частин (підрозділів) в районі ведення воєнних (бойових) дій; завдань з ведення оперативної (військової, спеціальної) розвідки в районі ведення бойових дій або на тимчасово окупованих (захоплених) противником територіях України; бойових завдань з відбиття збройного нападу (вогневого ураження) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів в разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою (у т. ч. поза межами районів ведення бойових дій); бойових завдань із знешкодження (знищення) незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), диверсійно-розвідувальних сил та інших збройних формувань агресора (у т.ч. поза межами районів ведення бойових Дій); виконання завдань підрозділами артилерії з вогневого ураження противника; виконання завдань підрозділами протиповітряної оборони з ураження повітряних цілей; здійснення польотів у районах ведення воєнних дій; ведення повітряного бою; здійснення заходів з виводу сил та засобів з під удару противника (у т. ч. поза межами районів ведення бойових дій); виконання групами розмінування завдань з розмінування або робіт з улаштування, нарощування, утримання інженерних загороджень на визначених об`єктах, рубежах, районах та позиціях.
Згідно з п.2 Порядку №89 для документального підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців Національної гвардії України у бойових діях або заходах використовуються такі документи: журнал бойових дій (журнал ведення оперативної обстановки) або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або книга служби нарядів та подій, що відбувалися або постова відомість під час охорони об`єкта (блокпоста, базового табору, складу ракетно-артилерійського озброєння, польового парку тощо), на який було здійснено збройний напад або довідка командира військової частини про підтвердження безпосередньої участі відряджених (прикомандированих) військовослужбовців у бойових діях або заходах. Рапорт (донесення) командира підрозділу про участь у бойових діях або заходах під час безпосереднього перебування в районах ведення воєнних (бойових) дій (виконання бойових або спеціальних завдань). До рапорту долучаються списки особового складу (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих (прикомандированих) підрозділів, військовослужбовців), які брали участь у бойових діях або заходах, із зазначенням військового звання, прізвища, ім`я та по батькові, періодів участі у бойових діях або заходах кожного військовослужбовця.
Згідно з п.3 Порядку №89 облік військовослужбовців, які беруть безпосередню участь в бойових діях або заходах під час безпосереднього перебування в районах ведення воєнних (бойових) дій, здійснюється штабами військових частин.
В свою чергу, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що постановою №168, з урахуванням умов та характеру військової служби “на період дії воєнного стану”, визначено підстави для нарахування та виплати військовослужбовцям (у тому числі військовослужбовцям Національної гвардії України) підвищеної (до 100000 грн) додаткової винагороди (тобто підстави набуття військовослужбовцем права на таку винагороду), а саме:
безпосередня участь у бойових діях;
забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії безпосередньо в районах їх (бойових дій) ведення (здійснення).
Отже, обидві підстави визначаються діяльністю військовослужбовця щодо виконання поставлених йому завдань відповідного змісту. При цьому перший із цих видів діяльності передбачає обов`язкову участь у бойових діях (бойовому зіткненні з противником), тоді як другий спрямований на забезпечення здійснення відповідних заходів у певних районах, де проводяться такі заходи, тобто орієнтований на відповідну територію, що не вимагає (хоча й не виключає) участі у бойових зіткненнях з противником.
Так, згідно із усталеною практикою Верховного Суду (зокрема, щодо вирішення колізій між нормативно-правовими актами різної юридичної сили), у разі розбіжностей між положеннями нормативно-правового акта Уряду та підзаконного (відомчого) акта, застосуванню підлягає акт вищої юридичної сили — постанова КМУ № 168.
Отже, колегія суддів погоджується, що Постанова Кабінету Міністрів України № 168 є актом вищої юридичної сили щодо наказів міністерств чи відомчих інструкцій наказів Командувача НГУ № 89.
Апелянт, посилаючись на перелік заходів, визначений Наказом Командувача НГУ № 89, помилково ототожнює характер виконання завдань. Звуження критеріїв оцінки до обов`язкового "безпосереднього зіткнення з противником" для всіх категорій завдань позбавляє позивача права на отримання виплати за якісне та повне виконання саме бойового (спеціального) завдання, забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії безпосередньо в районах їх (бойових дій) ведення (здійснення), яке за своєю специфікою (наприклад, забезпечення зв`язку, підвезення боєприпасів, медична евакуація, чергування на постах спостереження, на блокпостах) не вимагає, хоч і не виключає, вступу у вогневий контакт. 
Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що доповнення обставин, які визначають підставу виникнення у військовослужбовців права на таку винагороду у зв`язку із “забезпеченням здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії безпосередньо в районах їх (бойових дій) ведення (здійснення)” вимогою її поєднання із “вогневим ураженням або безпосереднім зіткненням з противником” є по суті не умовами нарахування та виплати підвищеної додаткової винагороди, а зміною підстав, встановлених Постановою №168 для набуття військовослужбовцем права на підвищену додаткову винагороду, що фактично є звуженням обсягу таких підстав актом нижчої юридичної сили порівняно з актом, яким такі підстави встановлено.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доповнення підстав для нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, які визначають право військовослужбовців на підвищену додаткову винагороду, вимогами “безпосереднього зіткнення з противником” та “вогневого ураження”, коли це не обумовлено природою відповідних бойових завдань, таких як забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії безпосередньо в районах їх (бойових дій) ведення (здійснення), порушує вимогу, щоб акти нижчої юридичної сили не суперечили актам вищої сили. У випадку виникнення такої колізії загальновизнаним способом її вирішення є надання переваги акту вищої юридичної сили.
Подібний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 07 травня 2025 року у справі №240/5382/23, від 15 серпня 2025 року у справі 420/4506/23, від 21 жовтня 2025 у справі №380/3973/23 який є застосовним і до правовідносин у цій справі.
Так, спір у цій справі виник у зв`язку з невиплатою військовослужбовцю, який проходить службу в Національній Гвардії України, збільшеної до 100000 грн. додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 08.06.2022 по 25.08.2022.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідач в апеляційній скарзі та відзиві на позов стверджує, що Позивач не мав безпосереднього зіткнення з противником, а тому нібито не має права на додаткову винагороду згідно з Наказом Командувача НГУ № 89.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Матеріалами справи, зокрема Службовою характеристикою від 25.10.2023, підтверджено, що в період з 02.05.2022 молодший сержант ОСОБА_1 виконував службово-бойові завдання на околицях міста Харкова, де здійснював заходи, пов`язані з протидією ворожим ДРГ, та здійснював перепускний режим на прийнятих блокпостах.
Зазначені завдання за своєю суттю є другим видом діяльності, передбаченим Постановою КМУ № 168 (виконання бойових або спеціальних завдань у складі діючих угруповань військ/сил оборони). Протидія ДРГ та несення служби на блокпостах в місті ведення бойових дій за своєю специфікою вимагає постійної бойової готовності, але не обов`язково супроводжується щоденним відкриттям вогню чи штурмовими діями (безпосереднім зіткненням), що, однак, не зменшує їхнього бойового характеру.
Крім того, факт виконання цих завдань Позивачем безпосередньо в районах ведення бойових дій визнано самим керівництвом, що підтверджується нагородженням Позивача пам`ятною медаллю “За оборону міста-героя Харкова” (на підставі Наказу від 17.09.2022 № 12).
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивач перебував у м. Харкові на виконання прямих бойових розпоряджень Начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ) від 29.04.2022 №6/2/1-1633т та від 07.06.2022 №6/2/2/1-2271т. Наявність саме бойових, а не звичайних адміністративних розпоряджень, прямо вказує на характер покладених обов`язків.
При цьому, місто Харків та його околиці у зазначений період літа 2022 року перебували під постійними обстрілами та офіційно належали до територій, де ведуться активні бойові дії (перелік Мінреінтеграції)
Отже, у період з 08.06.2022 по 25.08.2022 молодший сержант ОСОБА_1 безпосередньо перебував у службовому відрядженні у м. Харкові з метою здійснення заходів із захисту Батьківщини та відсічі і стримування збройної агресії російської федерації.
Підставою для вказаного відрядження та виконання завдань стали: бойове розпорядження НЦТУ НГУ від 29.04.2022 №6/2/1-1633т, бойове розпорядження НЦТУ НГУ від 07.06.2022 №6/2/2/1-2271т, а факт перебування підтверджується посвідченням про відрядження №1422.
Ці документи у сукупності зі Службовою характеристикою від 25.10.2023 (яка фіксує несення служби на блокпостах та протидію ДРГ) та Наказом від 17.09.2022 №12 про нагородження медаллю “За оборону міста-героя Харкова”, беззаперечно доводять факт виконання Позивачем обов`язків, які підпадають під дію Постанови КМУ №168.
При цьому, колегія суддів зазначає, що ведення кадрового, стройового та фінансового обліку, зокрема складання списків, подання рапортів про участь підлеглих у бойових діях — це виключна та пряма компетенція військових службових осіб (штабу, командирів підрозділів).
Відсутність або недекларування внутрішніх службових документів не може покладатися на військовослужбовця та бути підставою для позбавлення його права на отримання передбачених законодавством виплат, оскільки сам факт виконання завдань у районі ведення бойових дій (м. Харків) повністю та беззаперечно підтверджений іншими належними матеріалами справи: бойовими розпорядженнями НЦТУ НГУ №6/2/1-1633т та №6/2/2/1-2271т, посвідченням про відрядження №1422 та Службовою характеристикою.
Посилання військової частини НОМЕР_1 , що служба проходила у «штатному режимі» колегія суддів не бере до уваги, оскільки місто Харків та його околиці у період з 08.06.2022 по 25.08.2022 офіційно належали до району ведення активних бойових дій. Будь-яке несення служби на блокпостах у місті під постійними обстрілами та загрозою прориву ДРГ за визначенням є виконанням завдань в умовах підвищеної бойової небезпеки.
При цьому, колегія суддів вкотре звертає увагу, що у бойових розпорядженнях НЦТУ НГУ №6/2/1-1633т та №6/2/2/1-2271т, чітко вказана мета відрядження: «здійснення заходів із захисту Батьківщини та відсічі і стримування збройної агресії», а позиція Відповідача про те, що командир "об`єктивно не мав правових підстав" вважати службу Позивача участю у відсічі агресії, повністю нівелюється Наказом від 17.09.2022 №12 про нагородження молодшого сержанта ОСОБА_1 пам`ятною медаллю “За оборону міста-героя Харкова”. Держава в особі командування вже визнала та офіційно зафіксувала, що Позивач обороняв місто Харків у цей період. Відтак, заперечення Військової частини НОМЕР_1 щодо цього факту є безпідставними.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про підтвердження факту участі позивача у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах ведення бойових дій у період здійснення зазначених заходів у спірний період.
Враховуючи вищевикладене, переглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Колегія суддів також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 24.01.2020 (справа № 420/2921/19).
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За пунктом 1 частини першої статті 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно із статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, сколегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2026 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено та підписано 16 червня 2026 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук 

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова