ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 травня 2026 року	справа № 380/2405/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії, –
в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач) до Міністерства оборони України (далі – відповідач, Міноборони) з такими вимогами:
- визнати протиправною відмову Міністерства оборони України № 220/13/2942 від 10.09.2024 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням II групи інвалідністю, що пов`язана з проходженням військової служби, у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 ; 
- зобов`язати Міністерства оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням ОСОБА_2 II групи інвалідністю, що пов`язана з проходженням військової служби, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням ОСОБА_2 II групи інвалідністю, що пов`язана з проходженням військової служби.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона є дружиною та спадкоємцем за законом ОСОБА_2 , якому за життя було встановлено II групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби. 05 лютого 2024 року ОСОБА_2 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням групи інвалідності, реалізувавши тим самим своє право на отримання такої допомоги, проте ІНФОРМАЦІЯ_1 лютого 2024 року помер, не отримавши допомоги за життя. Позивач вважає, що оскільки право на одноразову грошову допомогу виникло у ОСОБА_2 за життя і не було ним реалізоване через смерть, відповідна сума підлягає виплаті їй як члену сім`ї (спадкоємцю) на підставі статей 1218, 1227 Цивільного кодексу України, а відмова відповідача у такій виплаті є протиправною.
Ухвалою судді від 16.02.2026 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами; відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив. Заперечення відповідача зводяться до того, що чинним законодавством не передбачено можливості прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги померлій особі; питання щодо наявності (відсутності) у ОСОБА_2 права на таку допомогу комісією не розглядалось і відповідне рішення не приймалось, у зв`язку з чим відсутні підстави стверджувати про наявність безумовного права на допомогу; право на одноразову грошову допомогу нерозривно пов`язане з особою та не входить до складу спадщини. Також стверджує, що лист № 220/13/2942 від 10.09.2024 за своєю правовою природою не є розпорядчим актом (рішенням), а є внутрішнім листуванням; позивач із заявою про призначення допомоги до відповідача не зверталась. Окремо відповідач посилається на пропуск позивачем строку звернення до суду.
Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Згідно з частиною другою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Суд звертає увагу, що позивач не була адресатом листа Міністерства оборони України № 220/13/2942 від 10.09.2024 та не була залучена до процедури розгляду документів про призначення одноразової грошової допомоги. Зміст цього листа став відомий позивачу у відповідь на адвокатський запит її представника від 19.11.2025, на який ІНФОРМАЦІЯ_3 надано відповідь листом № 1159/12/21849 від 01.12.2025 з долученням копії листа Міноборони № 220/13/2942 від 10.09.2024.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня, коли особа дізналася або об`єктивно могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Доказів того, що позивач дізналася або об`єктивно могла дізнатися про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги раніше отримання відповіді на адвокатський запит (01.12.2025), матеріали справи не містять, а відповідач таких доказів не надав. З цим позовом позивач звернулася до суду 02.02.2026, тобто в межах шестимісячного строку, який у цьому випадку слід обчислювати з дня, коли позивач реально дізналася про порушення свого права. За таких обставин суд критично оцінює доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду та вважає, що такий строк позивачем не пропущено.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_2 з січня 2000 року проходив військову службу у Збройних Силах України; брав безпосередню участь в антитерористичній операції в районах її проведення на території Донецької та Луганської областей у періоди з 09.11.2014 по 20.12.2014 та з 27.06.2017 по 26.12.2017, що підтверджується довідкою про безпосередню участь особи в антитерористичній операції.
Згідно зі Свідоцтвом про хворобу № 1413, складеним 02 серпня 2023 року військово-лікарською комісією психоневрологічного профілю Військово-медичного клінічного центру Західного регіону, ОСОБА_2 встановлено діагноз: гліобластома G4 правої лобної долі головного мозку справа після хірургічного лікування зі значним порушенням функції центральної нервової системи. Постановою військово-лікарської комісії визначено, що захворювання пов`язане з проходженням військової служби, а ОСОБА_2 визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.
Відповідно до Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 604525 ОСОБА_2 встановлено II групу інвалідності, причина інвалідності – захворювання, пов`язане з проходженням військової служби.
05 лютого 2024 року ОСОБА_2 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням йому групи інвалідності, пов`язаної з проходженням військової служби. Зазначена заява зареєстрована за вхідним номером 1631 від 05.02.2024, а документи ОСОБА_2 скеровано до ІНФОРМАЦІЯ_4 за вихідним номером 1074 від 05.02.2024. Надалі заява та документи разом із висновком щодо можливості призначення одноразової грошової допомоги скеровані до Департаменту соціального забезпечення на розгляд комісії Міністерства оборони України (вих. № 1159/12/2160 від 21.02.2024).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 23.02.2024.
Листом заступника начальника Головного управління соціальної підтримки Міністерства оборони України № 220/13/2942 від 10.09.2024 заяву та документи ОСОБА_2 повернуто без реалізації з посиланням на те, що під час опрацювання документів стало відомо про смерть заявника, а чинне законодавство не передбачає призначення одноразової грошової допомоги померлій особі; зазначено також, що відповідно до статті 1219 Цивільного кодексу України право на одноразову грошову допомогу, яке не було реалізоване за життя, не переходить до членів сім`ї заявника.
ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 . Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 79263826 позивач є спадкоємцем померлого ОСОБА_2 , якому 22.11.2024 видано свідоцтво про право на спадщину.
Не погоджуючись із позицією відповідача про неможливість виплати одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд керується таким.
Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Правові засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначаються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі – Закон № 2011-XII).
Згідно з частиною першою статті 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців (далі – одноразова грошова допомога) – гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Системний аналіз приписів частини другої статті 16 Закону № 2011-XII свідчить, що законодавець виділяє три самостійні групи соціальних ризиків, з настанням яких виникає право відповідних категорій осіб на виплату одноразової грошової допомоги: загибель (смерть) – пункти 1-3; інвалідність – пункти 4-6; часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності – пункти 7-9 частини другої статті 16 Закону. 
Відповідно до підпункту 5 пункту 2 статті 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби.
Згідно з частиною другою статті 16-2 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю інвалідності та ступеня втрати працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України. Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначено Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (далі – Порядок № 975).
Суд враховує, що визначальною підставою виникнення права на одноразову грошову допомогу у зв`язку з інвалідністю є сам факт встановлення військовослужбовцю інвалідності, причинно пов`язаної з проходженням військової служби. У сталій практиці Верховного Суду послідовно проводиться висновок про те, що право військовослужбовця на одноразову грошову допомогу виникає з моменту встановлення інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби або захистом Батьківщини, а розмір допомоги визначається за законодавством, чинним на день встановлення відповідної групи інвалідності (зокрема, постанови Верховного Суду у справі № 240/10153/19, у справі № 240/7411/21).
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 за життя було встановлено II групу інвалідності, причина якої – захворювання, пов`язане з проходженням військової служби (Довідка МСЕК серії 12 ААГ № 604525; Свідоцтво про хворобу № 1413 від 02.08.2023, постановою ВЛК у якому констатовано, що захворювання пов`язане з проходженням військової служби). Отже, соціальний ризик, з настанням якого закон пов`язує виникнення права на одноразову грошову допомогу (встановлення інвалідності, пов`язаної з військовою службою), настав за життя ОСОБА_2 , а відтак право на одноразову грошову допомогу виникло у нього ще за життя.
Більше того, реалізуючи це право, ОСОБА_2 за життя – 05 лютого 2024 року – звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із відповідною заявою, яка була прийнята, зареєстрована (вх. № 1631 від 05.02.2024) та скерована за належністю до ІНФОРМАЦІЯ_5 , а в подальшому – разом із висновком щодо можливості призначення допомоги – до Департаменту соціального забезпечення Міноборони (вих. № 1159/12/2160 від 21.02.2024). Зазначене спростовує доводи відповідача про те, що ОСОБА_2 не реалізував своє право на отримання допомоги: подавши за життя заяву, він вчинив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання гарантованої державою виплати.
Вирішуючи питання щодо можливості переходу права на одноразову грошову допомогу до позивача як члена сім`ї (спадкоємця), суд виходить з такого.
Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом. Водночас стаття 1227 ЦК України встановлює спеціальне правило, відповідно до якого суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності – входять до складу спадщини.
Системне тлумачення наведених норм дає підстави для розмежування двох ситуацій. Право на майбутні соціальні виплати, яке ще не виникло (не настав відповідний соціальний ризик), є нерозривно пов`язаним з особою та зі смертю особи припиняється (пункт 4 частини першої статті 1219 ЦК України). Натомість конкретні грошові суми соціальних виплат, право на одержання яких вже виникло у спадкодавця за життя, але які не були ним одержані, не пов`язані нерозривно з його особою і за правилом статті 1227 ЦК України передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності – входять до складу спадщини.
Такий підхід узгоджується зі сталою практикою Верховного Суду. Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 522/9893/17 наведено тлумачення статті 1227 ЦК України, відповідно до якого цією нормою встановлено сингулярне правонаступництво членів сім`ї спадкодавця на отримання належних йому та неодержаних ним за життя грошових сум соціальних виплат; право на одержання таких сум виникає у членів сім`ї спадкодавця в силу вказівки закону. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.02.2022 у справі № 243/13575/19 сформульовано висновок про те, що призначені (належні) спадкодавцеві за життя, але незаконно не виплачені соціальні виплати можуть бути одержані членами його сім`ї (успадковані), оскільки в розумінні положень статті 1227 ЦК України такі виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю.
За приписами частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Застосовуючи наведені правові висновки до встановлених обставин справи, суд виходить з того, що право на одноразову грошову допомогу виникло у ОСОБА_2 за життя – з моменту встановлення йому інвалідності, пов`язаної з проходженням військової служби. Одноразова грошова допомога за своєю правовою природою є гарантованою державою соціальною виплатою (частина перша статті 16 Закону № 2011-XII), безпосередньо пов`язаною з ушкодженням здоров`я внаслідок захворювання, пов`язаного з військовою службою. ОСОБА_2 реалізував своє право, подавши за життя відповідну заяву, проте не одержав належної йому виплати з причини, що не залежала від його волі, – у зв`язку зі смертю. За таких обставин відповідна грошова сума охоплюється правилом статті 1227 ЦК України та підлягає виплаті члену сім`ї спадкодавця – його дружині ОСОБА_1 .
Доводи відповідача про те, що право на одноразову грошову допомогу нерозривно пов`язане з особою та припиняється зі смертю особи (пункт 4 частини першої статті 1219 ЦК України), суд відхиляє, оскільки ця норма стосується самого права на майбутні виплати, тоді як у цій справі йдеться про конкретну грошову суму, право на одержання якої вже виникло у спадкодавця за життя у зв`язку зі встановленням інвалідності та реалізацію якого розпочато поданням заяви за життя. Саме на такі суми поширюється спеціальне правило статті 1227 ЦК України.
Суд також критично оцінює доводи відповідача про те, що відсутність прийнятого комісією рішення про призначення допомоги виключає виникнення права на неї. Прийняття комісією рішення про призначення допомоги є елементом адміністративної процедури реалізації вже наявного у особи права, а не юридичним фактом, з яким закон пов`язує саме виникнення цього права. Виникнення права на одноразову грошову допомогу закон пов`язує з настанням відповідного соціального ризику – встановленням інвалідності, пов`язаної з військовою службою, а не з ухваленням рішення комісією. Інше тлумачення ставило б реалізацію гарантованого Конституцією та законом права військовослужбовця у залежність від темпів опрацювання документів суб`єктом владних повноважень і фактично нівелювало б це право у випадках, коли особа помирає до завершення процедури з причин, не залежних від її волі, що суперечило б самій меті державних гарантій соціального захисту, закріплених у статті 17 Конституції України.
Той факт, що документи ОСОБА_2 повернуто без реалізації виключно з підстави смерті заявника, а не у зв`язку з відсутністю передбачених законом матеріальних підстав для виплати, додатково підтверджується змістом самого листа № 220/13/2942 від 10.09.2024. Жодних обставин, які за змістом Закону № 2011-XII та Порядку № 975 виключали б право на одноразову грошову допомогу (зокрема, відсутність причинного зв`язку інвалідності з військовою службою чи інші підстави для відмови), відповідачем не встановлено і в матеріалах справи не наведено.
Щодо доводів відповідача про те, що лист № 220/13/2942 від 10.09.2024 не є рішенням, а є внутрішнім листуванням, суд зазначає, що незалежно від форми, в яку відповідач втілив своє волевиявлення, за змістом цей лист є відмовою у реалізації права на одноразову грошову допомогу, оскільки саме ним документи ОСОБА_2 повернуто без реалізації, а виплату фактично не здійснено. 
Згідно зі сталою практикою Європейського суду з прав людини та Верховного Суду суд при вирішенні спору надає перевагу змісту акта над його формою. Відтак позивач не позбавлена права на судовий захист порушеного інтересу у виплаті належної спадкодавцеві суми, а формальне найменування документа не може слугувати підставою для відмови у такому захисті.
Водночас, оцінюючи обраний позивачем спосіб захисту, суд враховує, що ефективним способом захисту є такий, що призводить до реального поновлення порушеного права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11) зазначив, що рішення суду не може мати декларативного характеру, не забезпечуючи у межах національної правової системи захисту прав і свобод. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право на ефективний засіб юридичного захисту.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Згідно з пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів особи, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав.
З огляду на наведене суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача у цій справі є визнання протиправною відмови Міністерства оборони України, оформленої листом № 220/13/2942 від 10.09.2024, у частині повернення без реалізації документів про призначення одноразової грошової допомоги, та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву і документи про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ОСОБА_2 . II групи інвалідності, пов`язаної з проходженням військової служби, з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні, та прийняти рішення про виплату належної суми позивачу як члену сім`ї (спадкоємцю) ОСОБА_2 .
Обираючи саме такий спосіб захисту, суд враховує, що визначення конкретного розміру одноразової грошової допомоги, перевірка наявності чи відсутності всіх передбачених законом підстав для її виплати та власне призначення допомоги належать до дискреційних повноважень відповідача та комісії Міністерства оборони України і не можуть бути здійснені судом замість суб`єкта владних повноважень. Відповідний підхід узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 12.12.2024 у справі, в якій Верховний Суд наголосив на неприпустимості зобов`язання суб`єкта владних повноважень призначити та виплатити одноразову грошову допомогу без перевірки наявності всіх передбачених законом підстав для такої виплати. Тому позовна вимога в частині безпосереднього зобов`язання відповідача призначити та виплатити допомогу підлягає задоволенню саме шляхом зобов`язання повторно розглянути заяву та документи й вирішити питання про виплату, що є ефективним і достатнім способом захисту.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач правомірності повернення документів ОСОБА_2 без реалізації, тобто фактичної відмови у виплаті належної спадкодавцеві соціальної виплати, належними та допустимими доказами не довів.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази у їх сукупності за правилами статті 90 КАС України, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. Позивачем понесені судові витрати зі сплати судового збору, які підлягають стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 2, 8-10, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову Міністерства оборони України, оформлену листом Головного управління соціальної підтримки Міністерства оборони України № 220/13/2942 від 10.09.2024, у частині повернення без реалізації заяви та документів про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ОСОБА_2 II групи інвалідності, пов`язаної з проходженням військової служби.
Зобов`язати Міністерство оборони України (ЄДРПОУ 00034022) повторно розглянути заяву та документи про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) II групи інвалідності, пов`язаної з проходженням військової служби, з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні, та вирішити питання про призначення і виплату належної одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) як члену сім`ї (спадкоємцю) померлого ОСОБА_2 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України (ЄДРПОУ 00034022) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя  Желік О.М.