Справа № 343/2247/25 
Провадження № 22-ц/4808/1062/26
№ 22-ц/4808/1064/26 
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І. І. 
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мальцевої Є.Є.
суддів: Девляшевського В.А., Луганської В.М.,
секретар Кузів А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Моленя Ростислава Богдановича на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2026 року та додаткове рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2026 року, ухвалені судом у складі головуючого судді Керніцького І.І. у м.Долина, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_1 , про визнання права власності на спадкове майно,
у с т а н о в и в:
13 листопада 2025 року позивач ОСОБА_2 , звернувшись в Долинський районний суд Івано-Франківської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник - ОСОБА_1 , про визнання права власності на спадкове майно, просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме на 1/4 частку торгового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - право власності на яке зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_1 та вирішити питання про судові витрати.
Свої вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його син, ОСОБА_4 ..
Після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , позивач звернувся із заявою до приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу Ананевич О.М. із заявою про прийняття спадщини за законом. 
Мати спадкодавця ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подала до цього ж нотаріуса заяву про відмову від спадщини в користь позивача.
Окрім позивача ОСОБА_2 , спадкоємцями першої черги також являються дружина спадкодавця ОСОБА_1 та малолітній син спадкодавця ОСОБА_3 .. 
На те майно, яке на час смерті спадкодавця було за ним зареєстровано, позивачу видано свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на приміщення «Свинарник», яке знаходиться по АДРЕСА_2 - видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.05.2023 на 1/2 частку, а також на транспортний засіб Мерседес-Бенц 280, 1999р.в., р.н. НОМЕР_1 ; квадроцикл Аутлендер, 2016 р.в., р.н. НОМЕР_2 ; всюдихід Поляріс, 2019р.в., р.н. НОМЕР_3 - видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 11.07.2023 на 1/2 частку.
У той же час спадкодавцем ОСОБА_4 у шлюбі із відповідачкою ОСОБА_1 набуто інше нерухоме майно, зокрема торгове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Це торгове приміщення являється спільною сумісною власністю спадкодавця та ОСОБА_1 , як таке, що набуто у шлюбі.
З приводу оформлення спадкових прав на торгове приміщення нотаріус у листі від 11.09.2025 зазначила, що видати позивачу свідоцтво про право на спадщину після смерті спадкодавця на торгове приміщення неможливо, так як неможливо здійснити реєстраційні дії/реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, так як торгове приміщення знаходиться під арештом.
Окрім того, у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.10.2025 нотаріус зазначила, що торгове приміщення зареєстроване за ОСОБА_1 , для видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті спадкодавця необхідно подати правовстановлюючий документ.
Через такі обставини, позивач не має можливості оформити спадкові права на частку у торговому приміщенні, так як у нього відсутні правовстановлюючі документи на це майно та вказаний об`єкт нерухомості зареєстрований за відповідачкою.
Добровільно із відповідачами вирішити питання спадкування торгового приміщення теж неможливо.
З огляду на вищевказані обставини та норми права, спадкодавцеві на час смерті належало право власності на 1/2 частку торгового приміщення.
Оскільки позивач скористався своїм правом на спадкування, та у встановлений законом строк не відмовлявся від спадщини, а тому з врахуванням тієї обставини, що мати померлого відмовилась від прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_4 на користь позивача, тому останній має право на спадкування 1/2 частки всього майна, яке належало спадкодавцю на час смерті. Інші спадкоємці, а саме відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 успадковують по 1/4 частці спадкового майна.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2026 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_1 , про визнання права власності на спадкове майно задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, а саме: на частку торгового приміщення № 39 в торгово-офісному центрі, що знаходиться по АДРЕСА_2 , право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_1 

26 березня 2026 представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Іванів О.Б. звернувся в Долинський районний суд із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив ухвалити додаткове рішення щодо судових витрат у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник - ОСОБА_1 , про визнання права власності на спадкове майно, яким стягнути з відповідачів (зокрема з відповідачки ОСОБА_1 ) в користь позивача ( ОСОБА_2 ) понесені витрати на оплату судового збору в сумі 3021,09 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 коп.
Свої вимоги мотивував тим, що 19 березня 2026 року Долинським районним судом завершено розгляд справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник - ОСОБА_1 , про визнання права власності на спадкове майно та постановлено рішення по суті заявлених позовних вимог.

Додатковим рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2026 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 021 гривню 09 копійок сплаченого судового збору та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 гривень 00 коп.

Не погодившись з такими рішеннями, представник ОСОБА_1 - адвокат Молень Р.Б. подав апеляційну скаргу. Апелянт із висновками суду першої інстанції категорично не погоджується та вважає, що такі здійснені внаслідок неповного дослідження судом обставин справи, а також порушенням ним процесуальних та матеріальних норм.
Апеляційну скаргу представник апелянта обґрунтовує тим, що наявні підстави для закриття провадження у справі та повернення позовної заяви без розгляду, оскільки під час розгляду даної справи сторона відповідача повідомляла суду та неодноразово наголошувала, що позивач вже звертався до суду із аналогічним позовом. Так, 07.05.2024 року позивач вже звертався в Долинський районний суд Івано-Франківської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник - ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_5 , про визнання права власності на спадкове майно та просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме на 1/4 частку торгового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 право власності на яке зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_1 ..
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 березня 2025 року у справі №343/982/24, яке набрало законної сили, суд апеляційної інстанції прийняв відмову представника ОСОБА_2 - адвоката Іваніва О.Б. від позову про визнання права власності на спадкове майно. Так, зі змісту оскарженого рішення, матеріалів даної справи, змісту позовної заяви у даній справі та рішень судів у справі №343/982/24 виходить, що сторони, предмет позову, яким є визнання права власності та визначене майно в порядку спадкування, підстава позову, якою є відсутність документів, що засвідчують право власності померлого на спадкове майно, у цих справах є ідентичними.
Крім того, адвокат Молень Р.Б. вказує на безпідставність позову та обрання позивачем неналежного способу захисту. Вказує, що підставою звернення позивача до суду у цій справі нібито неможливість оформити право власності на спірне спадкове майно через відсутність правовстановлюючих документів на нього та відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії. Встановлено, що 10 березня 2010 року ОСОБА_1 , яка діяла за згодою свого чоловіка, ОСОБА_4 , уклала з суб`єктом ПДФО Горчак Д.М. інвестиційний договір №19 на виконання робіт з реконструкції приміщення у торгово-офісне та його передачі інвестору. 12 квітня 2012 року ОСОБА_1 та ПДФО Горчак Д.М. склали акт приймання-передачі торгового приміщення №39, загальною площею 25,6 кв.м., по АДРЕСА_3 . У відповідності до рішення №118 виконавчого комітету Долинської міської ради від 30.05.2012 оформлено право власності на об`єкт нерухомого майна-торгове приміщення №39 в торгово-офісному центрі по АДРЕСА_3 , загальною площею 25,6 кв.м. за ОСОБА_1 .. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки: 450577251 від 04.11.2025 встановлено, що 15 серпня 2012 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на торгове приміщення № 39 в торгово-офісному центрі по АДРЕСА_3 . На стадії апеляційного перегляду справи №343/982/24 відповідачка ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори і подала заяву про визнання майна, який є предметом позову, спільною власністю подружжя із визначенням частини померлого ОСОБА_4 у цьому майні.
3 огляду на зазначені вище обставини справи, зокрема зважаючи на наявність відповідних відомостей в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та подання нотаріусу відповідачкою заяви про визнання спірного майна спільною власністю подружжя, ніяких перешкод для видачі свідоцтва про право на спадщину щодо цього майна немає. Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові і не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору.
Відтак, висновки суду першої інстанції про підставність позову і відсутність інших способів захисту прав та інтересів позивача не відповідають встановленим обставинам справи, а здійснені внаслідок неправильного застосування судом зазначених вище норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Просить рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, а також скасувати додаткове рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2026 року.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу. Вказує, що справді звертався Долинського районного суду щодо визнання за ним права власності на спадкове майно, а саме на 1/4 частку торгового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Однак таке звернення хоча і стосувалося того ж предмету, але було із інших підстав. Вказує, що предметом позову від 04.05.2024 року було визнання за ОСОБА_2 в порядку спадкування права власності на спадкове майно, яким є 1/4 частки торгового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке було набуто у шлюбі спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 . Підставою для звернення із даним позовом - була неможливість оформлення спадкових прав в нотаріуса. Зазначає, що підстави, які існували на час звернення до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно 04.05.2024 року інші, аніж ті, які стали причиною для звернення до суду із позовом про той самий предмет - на даний час.
Позивач стверджує, що, звернувшись до нотаріуса Калуського районного округу Ананевич О.М. за місцем відкриття спадщини він отримав відмову в оформленні спадкових прав на 1/4 частки торгового Приміщення з причин неможливості здійснити реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, так як майно перебуває в арешті, а також з причини відсутності реєстрації права власності на спадкове майно за спадкодавцем. Ці обставини, на відміну від звернення до суду із позовом від 05.04.2024 року виникли тепер і продовжують існувати. 
Вказує, до всі вказані в поданому позові обставини є нові. Вони не існували на час звернення до суду 04.05.2024 року, тому доводи представника ОСОБА_1 - адвоката Молень Р.Б. не заслуговують на увагу.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення - без змін.

Відповідачі до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, пояснення представника відповідача – адвоката Моленя Р.Б., який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи,перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, вимоги та доводи апеляційної скарги апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З матеріалів справи встановлено, що 13 серпня 2009 року ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_7 . Після реєстрації шлюбу відповідачці було присвоєно прізвище « ОСОБА_8 ». Ці обставини підтверджуються копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 13 серпня 2009 року.
10 березня 2010 року ОСОБА_1 , яка діє за згодою свого чоловіка, ОСОБА_4 , уклала з суб`єктом ПДФО ОСОБА_9 інвестиційний договір №19 на виконання робіт з реконструкції приміщення у торгово-офісне та його передачі інвестору.
12 квітня 2012 року ОСОБА_1 та ПДФО Горчак Д.М. склали акт приймання-передачі торгового приміщення №39, загальною площею 25,6 кв.м., по АДРЕСА_3 .
У відповідності до рішення №118 виконавчого комітету Долинської міської ради від 30.05.2012 оформлено право власності на об`єкт нерухомого майна-торгове приміщення №39 в торгово-офісному центрі по АДРЕСА_3 , загальною площею 25,6 кв.м. за ОСОБА_1 .
Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки: 450577251 від 04.11.2025, свідчить, що 15 серпня 2012 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на торгове приміщення № 39 в торгово-офісному центрі по АДРЕСА_3 .
Копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 04.05.2022 підтверджує, що ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
У зв`язку зі смертю ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на торгове приміщення №39 в торгово-офісному центрі по АДРЕСА_3 припинилось. За правилом ч.1 ст.70 СК України у відповідачки ОСОБА_1 , виникло право власності на 1/2 частку в цьому об`єкті нерухомого майна, право власності на іншу 1/2 частку ввійшло до складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 .
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина за Законом.
Сторони по справі: позивач ОСОБА_2 , як батько спадкодавця; відповідачка ОСОБА_1 , як дружина спадкодавця та ОСОБА_3 , як дитина спадкодавця, у першу чергу мають право на спадкування за законом.
Родинні відносини між померлим ОСОБА_4 , та сторонами по справі, підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_4 , НОМЕР_6 від 11.11.1985, де в графі батько записаний ОСОБА_2 , мати – ОСОБА_5 копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 від 13.08.2009 та копією свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_8 від 03.06.2014 , де в графі батько записаний ОСОБА_4 , мати – ОСОБА_1 ..
Після смерті ОСОБА_4 , сторони по справі позивач ОСОБА_2 , відповідачка ОСОБА_1 від свого імені та від імені малолітньої дитини – сина ОСОБА_3 звернулися до приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Ананевич О.М. із заявою про прийняття спадщини за законом.
ОСОБА_5 відмовилася в установленому законом порядку від прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_2 , подавши 22.02.2023 приватному нотаріусу Калуського нотаріального округу Івано-Франківської області Ананевич О.М. відповідну заяву про відмову від спадщини за Законом, зареєстровану в книзі обліку і реєстрації спадкових справ за №39/02-14.
У зв`язку зі зверненням спадкоємців до нотаріуса була зареєстрована спадкова справа « 29/2022, на що вказують витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 69359738 та інформаційні довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), № 69359672 від 01.07.2022, № 69359664 від 01.07.2022.
ОСОБА_2 приватним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку приміщення "Свинарник", що в АДРЕСА_2 (а.с. 18) та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку транспортного засобу марки Mercedes-Benz 280, 1999 року випуску р.н. НОМЕР_1 , 1/2 частку транспортного засобу квадроцикл CAN-AM OUTLANDER 1000XMR 2016 року випуску, р.н. НОМЕР_3 , 1/2 частку транспортного засобу всюдихід Поляріс, 2019р.в., р.н. НОМЕР_3 .
Крім того, ОСОБА_2 звертався до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину у спільній сумісній власності, у тому числі на торгове приміщення №39, яке знаходиться по АДРЕСА_2 .
Проте, приватний нотаріус повідомила, що для видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане майно після смерті ОСОБА_4 потрібно подати правовстановлюючий документ, виданий за померлим.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що сам факт відсутності державної реєстрації права власності на спадкове майно за померлим, не позбавляє спадкодавця власності на спірне майно, вимоги позивача як спадкоємця першої черги про визнання права власності на частку торгового приміщенні №39 в торгово-офісному центрі по АДРЕСА_2 в порядку спадкування є обґрунтованими. Іншого способу захисту свого права, окрім як звернення до суду з даним позовом у позивача ОСОБА_2 немає. 

Перевіривши оскаржені рішення у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять всі права і обов`язки, що належали спадкодавцю у момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Тобто внаслідок спадкування майна, яке належало спадкодавцеві на праві власності, право власності на це майно у спадкоємця виникає з часу відкриття спадщини.
Частиною першою статті 328 ЦК України установлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Отже, ефективним способом захисту прав спадкоємця, який вважає себе таким, що прийняв спадщину, є вимога до інших спадкоємців (в разі їх відсутності, усунення їх від спадкування чи неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття до відповідної територіальної громади за місцем відкриття спадщини (стаття 1277 ЦК України)) про визнання права власності на спадкове майно.
Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Частиною першою статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно зі статтею 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.
22 жовтня 2025 року Ананевич О.М., приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу постановлено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на торгове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . В постанові зазначено, що спадкоємцем для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вище вказане майно не подані правовстановлюючі документи на це майно за померлим, згідно чинного законодавства.
В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).
З матеріалів справи встановлено, що зазначене спірне майно придбане відповідачкою ОСОБА_1 у період часу перебування в шлюбі з ОСОБА_4 . Сторона відповідачки вказували, що спірне нерухоме майно - торгове приміщення АДРЕСА_4 , є особистою власністю відповідачки ОСОБА_1 та не являється спільним майном подружжя ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_4 , а тому воно не входить в склад спадкового майна. 
Проте суд першої інстанції правильно вказав, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , право власності на яке оформлено за відповідачкою ОСОБА_1 , оскільки 10 березня 2010 року ОСОБА_1 , яка діяла за згодою свого чоловіка, ОСОБА_4 , уклала з суб`єктом ПДФО ОСОБА_9 інвестиційний договір №19 на виконання робіт з реконструкції приміщення у торгово-офісне та його передачі інвестору. 12 квітня 2012 року ОСОБА_1 та ПДФО Горчак Д.М. склали акт приймання-передачі торгового приміщення №39, загальною площею 25,6кв.м., по АДРЕСА_3 .

Суд першої інстанції правильно зазначив, що належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст.61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Вчинення згоди іншим з подружжя є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника), яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Згода іншого з подружжя (співвласника) має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом.

Відповідно до висновку ОП КЦС ВС у постанові від 03.06.2024 у справі № 712/3590/22: «вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.
Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.
Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.
Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.
Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.
Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».
Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги про відсутність порушеного права та неналежність обраного способу захисту з огляду на таке.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист прав судом здійснюється у спосіб, визначений законом або договором.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті свого сина ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Мати померлого відмовилась від спадщини на користь позивача. Спірне торгове приміщення №39 за адресою: АДРЕСА_3 , набуте спадкодавцем та відповідачкою ОСОБА_1 у шлюбі, а тому є їхньою спільною сумісною власністю (ст. 60 СК України). Частки подружжя є рівними (ст. 70 СК України), відповідно, спадкова маса складається з $1/2$ частки вказаного приміщення.
Звернувшись до приватного нотаріуса Ананевич О.М., позивач отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.10.2025 року. Причиною відмови стало те, що майно зареєстроване одноосібно за відповідачкою ОСОБА_1 , а у позивача відсутні правовстановлюючі документи на об`єкт нерухомості.
Таким чином, на момент звернення до суду з позовом право позивача на спадкування частки у майні було невизнаним та оспорюваним, оскільки відповідачка в добровільному порядку не вчиняла дій щодо виділу частки померлого чоловіка, а позивач був позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права у нотаріальному порядку.
Подання відповідачкою заяви до нотаріальної контори про визнання майна спільною власністю подружжя не спростовує факт існування спору на момент ухвалення рішення судом першої інстанції. 
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що суть правовідносин у цій справі зводиться до реалізації позивачем ОСОБА_2 свого права на спадкування за законом частки торгового приміщення № НОМЕР_9 (що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ) після смерті його сина — ОСОБА_4 .
Через те, що за життя спадкодавця право власності на зазначену нерухомість не було зареєстроване безпосередньо за ним, а нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії, позивач позбавлений можливості оформити свої спадкові права у загальному порядку. Водночас відмова нотаріуса не може нівелювати чи припинити гарантоване законом право спадкоємця на отримання спадщини, а тому таке право підлягає захисту в судовому порядку.
Судом встановлено, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 (померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є його батько — позивач ОСОБА_2 , а також дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_3 , які у визначений ст. 1270 ЦК України строк належним чином подали заяви про прийняття спадщини. Ще один спадкоємець першої черги — мати померлого ОСОБА_5 — у встановлений законом строк добровільно відмовилася від своєї частки у спадщині на користь батька (позивача). Інших спадкоємців судом не виявлено.
Той факт, що за життя спадкодавця не було проведено державної реєстрації права власності на його частку в спірному майні, не позбавляє його статусу власника цієї частини майна на момент смерті. З огляду на це, вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/4 частку вказаного торгового приміщення в порядку спадкування за законом є повністю обґрунтованими.
Визнання права власності судом у цьому випадку є єдиним дієвим інструментом, оскільки рішення суду, яке набрало законної сили, є самостійним правовстановлюючим документом і підставою для державної реєстрації права власності, що дозволяє позивачу захистити свої права.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .
Крім того колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України з огляду на таке.
Для закриття провадження у справі з указаних підстав необхідна наявність трьох складових у сукупності: тотожність сторін, тотожність предмета та тотожність підстав позову. Відсутність хоча б однієї з цих складових виключає тотожність позовів та унеможливлює закриття провадження.
У цивільному процесуальному праві підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача (юридичні факти, що зумовлюють виникнення, зміну чи припинення правовідносин), а також норми права, що обґрунтовують позов.
Апелянт вказує, що ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 березня 2025 року у справі №343/982/24 було прийнято відмову позивача від позову до тих самих відповідачів і щодо того самого майна. Водночас аналіз попередньої справи №343/982/24 та поточної справи свідчить, що підстави позову у цих справах суттєво відрізняються, а отже, позови не є тотожними.
Звернувшись із новим позовом 13 листопада 2025 року, позивач вказав на нові обставини, які виникли вже після закриття провадження у справі №343/982/24. Зокрема, підставою для нового позову став лист приватного нотаріуса від 11.09.2025 року та офіційна постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.10.2025. У попередній справі підставою позову була лише первинна неможливість підтвердити право власності через відсутність документів у позивача. У даній справі підставою виступив новий факт відмови нотаріуса через наявність арешту майна.
Постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.10.2025 року є самостійним юридичним фактом, який виник після вирішення справи №343/982/24, що створило нові правові наслідки.
Колегія суддів також аналізує аргументи апелянта щодо скасування додаткового рішення суду першої інстанції про розподіл судових витрат.
З матеріалів справи вбачається, що представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Іванів О.Б. 26.03.2026 року звернувся в Долинський районний суд з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив ухвалити додаткове рішення щодо судових витрат та витрат на правову допомогу у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник - ОСОБА_1 , про визнання права власності на спадкове майно, яким стягнути з відповідачів (зокрема з відповідачки ОСОБА_1 ) в користь позивача ( ОСОБА_2 ) понесені: витрати на оплату судового збору в сумі 3021,09 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень 00 коп.
Свої вимоги мотивував тим, що 19.03.2026 року Долинським районним судом завершено розгляд справи за ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник - ОСОБА_1 , про визнання права власності на спадкове майно, та постановлено рішення по суті заявлених позовних вимог.

Судом встановлено, що рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 19.03.2026, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник - ОСОБА_1 , про визнання права власності на спадкове майно – задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, а саме на частку торгового приміщення № 39 у торгово-офісному центрі, що знаходиться по АДРЕСА_2 , право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_1 ..
Як вбачається із матеріалів справи, інтереси позивача під час розгляду даної цивільної справи представляв адвокат Іванів О.Б., який діяв на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АТ № 1103808.
Представник позивача на підтвердження понесених витрат на правничу професійну допомогу надав такі документи: ордер серії АТ №1103808 на надання правничої допомоги ОСОБА_2 , адвокатом Іванівим О.Б.; договір про надання правових послуг адвокатом від 01.03.2025; квитанцію б/н від 24.03.2026 про сплату ОСОБА_2 за надання правової допомоги 30 000 грн. 00 коп. адвокату Іваніву О.Б.; розрахунок-перелік послуг, які надані адвокатом в вищезазначеній справі та в якому адвокат підтвердив про повний розрахунок клієнтом за надані послуги, шляхом внесення 30 000,00 грн.
Із розрахунку-переліку послуг встановлено, що адвокат Іванів О.Б надав позивачу ОСОБА_2 , наступну правову допомогу: консультації щодо порядку оформлення спадкових прав на майно, зокрема на торгове приміщення № 39 в торгово-офісному центрі по АДРЕСА_3 - після смерті ОСОБА_4 , в тому числі опрацювання наданих документів, які стосуються переходу прав на спадкування та підтвердження прав на майно за спадкодавцем, а також: готування заяв для подання в різні інстанції, у тому числі і до нотаріуса, підготовка та подання адвокатських запитів, зокрема в архівний відділ, тощо, тривалістю 5 год. ціною 800 грн за одну годину та вартістю 4000,00 грн.; опрацювання наданих та отриманих письмових документів, вивчення судової практики, аналіз норм права, підготовка та подача до суду позову про визнання права власності на спадкове майно, тривалістю 18 год. ціною 1000 грн за одну год., вартістю 18 000 грн.; оплата участі адвоката в судовому засіданні, зокрема: готування та подання інших заяв (клопотань), тощо, а також безпосередня участь в судових засіданнях (в тому числі з врахуванням часу на прибуття) , тривалістю 8 год., ціною 1000 грн за одну год., вартістю 8 000 грн.; всього 30000 грн.
Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн.
Колегія суддів зазначає, що в апеляційній скарзі представник апелянта не зазначає самостійних підстав для скасування додаткового рішення, а лише вказує на те, що воно підлягає автоматичному скасуванню в разі скасування основного рішення суду по суті спору.
Відповідно до процесуальних норм цивільного судочинства, додаткове рішення є залежним від основного рішення суду і дійсно скасовується у випадку скасування останнього, оскільки розподіл судових витрат напряму залежить від результату вирішення спору (ст. 141 ЦПК України).
Проте, враховуючи, що колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про законність, обґрунтованість основного рішення суду першої інстанції та залишення його без змін, підстави для автоматичного скасування додаткового рішення також відсутні.
Оскільки основне рішення суду про визнання права власності в порядку спадкування залишається чинним, ухвалене на його підставі додаткове рішення про стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат є правомірним і скасуванню не підлягає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2026 року та додаткове рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2026 року ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційна скарга залишена апеляційним судом без задоволення, то відсутні підстави для відшкодування апелянту судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Моленя Ростислава Богдановича залишити без задоволення.
Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2026 року та додаткове рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повне судове рішення складено 02 липня 2026 року.

Судді Є.Є. Мальцева
В.А. Девляшевський 
В.М. Луганська