Справа № 308/4137/26

Р І Ш Е Н Н Я 
 І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 травня 2026 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Наумової Н.В., за участі секретаря судового засідання - Передерій Є.В., розглянувши у окремому провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді заяву ОСОБА_1 , де заінтересована особа Приватний нотаріус Ужгородського районного територіального округу в Закарпатській області Гецянин Ірина Степанівна, заінтересована особа Головне управління державної податкової служби в Закарпатській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

18 березня 2026 року до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла заява ОСОБА_1 , де заінтересована особа Приватний нотаріус Ужгородського районного територіального округу в Закарпатській області Гецянин Ірина Степанівна, заінтересована особа Головне управління державної податкової служби в Закарпатській області, про встановлення факту, що має юридичне значення (про визнання Резидентом України ОСОБА_2 ), за якою просить: визнати Резидентом України після смерті, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Тисянка, Ужгородського району, Закарпатської області, який на момент смерті проживав за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заяви заявник зазначив наступне. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Ужгород помер - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Тисянка, Ужгородського району, Закарпатської області, який на момент смерті проживав за адресою: АДРЕСА_1 . 
Покійний ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з гр. ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим виконкомом Тисаашванської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, актовий запис № 06 (04.05.1976) серії НОМЕР_1 від 10 лютого 2010 року до моменту смерті. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрилася спадщина за померлим у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 
02.11.2022 року позивач ОСОБА_1 подала заяву Приватному нотаріусу Ужгородського районного нотаріального округу Гецянин І.С. про прийняття спадщини. 
14.07.2025 року приватним нотаріусом Гецянин І.С. винесено постанову про відмову вчинення нотаріальної дії. Відмовляючи у вчиненні нотаріальної дії нотаріус виходив з того що право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30 травня 2019 року за громадянином Угорщини ОСОБА_3 , а право власності на земельну ділянку 24 березня 2016 року за громадянином України ОСОБА_3 , згідно довідки від 14 липня 2025 року за № 667. Виходячи з вище вказаного встановити належність померлого до певного громадянства немає можливості, що є перешкодою для визначення його резидентського статусу.
У зв`язку з надходженням довідки від Головного центру обробки інформації Державної прикордонної служби України про перетин державного кордону з 01.01.2021 по 03.01.2022 року,покійний ОСОБА_2 не перебував більше ніж 183 дні податкового року за межами України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2026 року справу передано на розгляд головуючого судді Наумової Н.В.
Згідно ухвали від 24.03.2026 року, заяву ОСОБА_1 , де заінтересована особа Приватний нотаріус Ужгородського районного територіального округу в Закарпатській області Гецянин Ірина Степанівна, заінтересована особа Головне управління державної податкової служби в Закарпатській області, про встановлення факту, що має юридичне значення - залишено без руху.
25 березня 2026 року на адресу суду надійшла заява адвоката Сенича І.І. про усунення недоліків.
За ухвалою від 26.03.2026 року судом було прийнято до розгляду зазначену заяву та відкрите провадження у справі, розгляд справи проводити в порядку окремого провадження.

Заявник у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце судового розгляду був належним чином повідомлений. 
Представники заінтересованих осіб - Приватного нотаріуса Ужгородського районного територіального округу в Закарпатській області Гецянин Ірини Степанівни та Головного управління державної податкової служби в Закарпатській області, - в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце судового розгляду були належним чином повідомлені.

Дослідивши всі матеріали справи та додатково подані, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується вимоги заявника, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи,  ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Ужгород помер - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Тисянка, Ужгородського району, Закарпатської області, який на момент смерті проживав за адресою: АДРЕСА_1 . 
Покійний ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з гр. ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим виконкомом Тисаашванської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, актовий запис № 06 (04.05.1976) серії НОМЕР_1 від 10 лютого 2010 року до моменту смерті. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрилася спадщина за померлим у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 
02.11.2022 року позивач ОСОБА_1 подала заяву Приватному нотаріусу Ужгородського районного нотаріального округу Гецянин І.С. про прийняття спадщини. 
14.07.2025 року приватним нотаріусом Гецянин І.С. винесено постанову про відмову вчинення нотаріальної дії. Відмовляючи у вчиненні нотаріальної дії нотаріус виходив з того що право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30 травня 2019 року за громадянином Угорщини ОСОБА_3 , а право власності на земельну ділянку 24 березня 2016 року за громадянином України ОСОБА_3 , згідно довідки від 14 липня 2025 року за № 667. У зв`язку з надходженням довідки від Головного центру обробки інформації Державної прикордонної служби України про перетин державного кордону з 01.01.202l p. по 03.01.2022 року, заявник стверджує, що покійний ОСОБА_2 не перебував більше ніж 183 дні податкового року за межами України. Виходячи з вище вказаного встановити належність померлого до певного громадянства немає можливості, що є перешкодою для визначення його резидентського статусу, що й зумовило звернення заявника до суду із цією заявою. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Як зазначено у ч. ч. 1-2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до ст. 162 Податкового кодексу України платниками податку є:
162.1.1. фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи;
162.1.1-1. фізична особа - резидент, яка володіє та/або користується (орендує (суборендує), на умовах емфітевзису, постійно користується) земельними ділянками, віднесеними до сільськогосподарських угідь, у частині мінімального податкового зобов`язання;
162.1.2. фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні;
162.1.3. податковий агент.
162.2. Не є платником податку нерезидент, який отримує доходи з джерела їх походження в Україні і має дипломатичні привілеї та імунітет, встановлені чинним міжнародним договором України, щодо доходів, які він отримує безпосередньо від провадження дипломатичної чи прирівняної до неї таким міжнародним договором діяльності.
162.3. У разі смерті платника податку або оголошення його судом померлим чи визнання безвісно відсутнім або втрати ним статусу резидента (за відсутності податкових зобов`язань як нерезидента згідно з цим Кодексом) податок за останній податковий період справляється з нарахованих на його користь доходів. Відповідно до цього останнім податковим періодом вважається період, який закінчується днем, на який відповідно припадає смерть такого платника податку, винесення такого судового рішення чи втрата ним статусу резидента. У разі відсутності нарахованих доходів податок сплаті не підлягає.
162.4. Якщо фізична особа - платник податку вперше отримує оподатковувані доходи всередині податкового періоду, то перший податковий період розпочинається з дня отримання таких доходів.
Статус резидента України станом на дату смерті ОСОБА_2 підтверджується довідкою, виданою в порядку та за формою, встановленою наказом ДПА України від 12.04.2002 року № 173 «Про підтвердження статусу податкового резидента України». 
Зазначеним Наказом № 173 була затверджена довідка-підтвердження статусу податкового резидента України, що додається. Установлено, що довідку-підтвердження статусу податкового резидента України видає державна податкова інспекція за місцезнаходженням юридичної особи (місцем проживання фізичної особи) на своєму бланку протягом 10-ти робочих днів з моменту 
подання письмового звернення такої особи. Установлено, що державні податкові інспекції за місцезнаходженням юридичної особи (місцем проживання фізичної особи) у разі подання такою особою заяви про звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерел у зарубіжній державі або заяви про відшкодування уже сплачених податків на території зарубіжної держави за формами, затвердженими компетентним органом цієї зарубіжної держави з виконання міжнародних договорів про уникнення подвійного оподаткування на її території, зобов`язані підтверджувати статус податкового резидента на цих формах підписом начальника Державної податкової інспекції 
та печаткою. Згадані заяви подаються з перекладом на українську мову, крім заяв, оформлених російською мовою.
Проте, виконання цього Наказу № 173 є неможливим у зв`язку із смертю ОСОБА_2 .
Згідно із пунктом 14.1.213 статті 14 Податкового кодексу України резиденти - це:
а) юридичні особи та їх відокремлені особи, які утворені та провадять свою діяльність відповідно до законодавства України з місцезнаходженням як на її території, так і за її межами;
б) дипломатичні представництва, консульські установи та інші офіційні представництва України за кордоном, які мають дипломатичні привілеї та імунітет;
в) фізична особа - резидент - фізична особа, яка має місце проживання в Україні.
У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від`їзду) протягом періоду або періодів податкового року.
Достатньою (але не виключною) умовою визначення місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім`ї або її реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності.
Якщо неможливо визначити резидентський статус фізичної особи, використовуючи попередні положення цього підпункту, фізична особа вважається резидентом, якщо вона є громадянином України.
Якщо всупереч закону фізична особа - громадянин України має також громадянство іншої країни, то з метою оподаткування цим податком така особа вважається громадянином України, який не має права на залік податків, сплачених за кордоном, передбаченого цим Кодексом або нормами міжнародних угод України.
Якщо фізична особа є особою без громадянства і на неї не поширюються положення абзаців першого - четвертого цього підпункту, то її статус визначається згідно з нормами міжнародного права.
Достатньою підставою для визначення особи резидентом є самостійне визначення нею основного місця проживання на території України у порядку, встановленому цим Кодексом, або її реєстрація як самозайнятої особи.
У разі якщо у розділі IV цього Кодексу використовується термін "резидент" у відповідних відмінках, під цим терміном розуміється "фізична особа - резидент".
Для цілей цього підпункту не вважається достатньою умовою визначення місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи набуття особою статусу електронного резидента (е-резидента).
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Фізична особа може мати кілька місць проживання. При цьому чинне законодавство України не містить прямого визначення поняття «постійне місце проживання» і не передбачає, що всі громадяни України автоматично визнаються такими, що мають постійне місце проживання в Україні, якщо вони не оформили свій виїзд за кордон на постійне місце проживання.
Відповідно до абз. 2 - 4 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.
З наведеного випливає, що громадянин України не може визнаватися таким, що постійно проживає в Україні, якщо фактично він перебуває на її території менше ніж 183 дні на рік.
Стаття 33 Конституції України передбачає, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.
Відповідно до ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97 від 17.07.1997 року кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Рішенням Конституційного суду України від 14.11.2001 року у справі № 1-31/2001 (справа щодо прописки) було встановлено, що порядок, за яким вибір особою місця проживання залежить, від рішення паспортної служби органів внутрішніх справ, розглядається як такий, що обмежує право особи на вільний вибір місця проживання.
З наведеного вбачається, що факт постійно чи тимчасового проживання громадянина України на території України чи за її межами не може підтверджуватися тільки паспортом для виїзду за кордон з відміткою про виїзд на постійне місце проживання, оскільки громадянин, який має такий паспорт, може фактично проживати на території України, в той час як громадянин, який має паспорт для виїзду за кордон без відповідної відмітки, може без обмеження часу фактично проживати на території іншої країни.
Відповідно до ст. 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.
Згідно ст. 4 Конвенції між Україною і Угорською Республікою про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна та попередження податкових ухилень, яка була підписана 19.05.1995, ратифікована Україною 23.04.1996 та набрала чинності для України 24.06.1996, (далі - Конвенція), 
При застосуванні цієї Угоди вираз "резидент однієї Договірної Держави" означає особу, яка за законодавством цієї Держави підлягає оподаткуванню в ній на підставі місця проживання, постійного місця перебування, місця знаходження керівного органу, місця реєстрації або іншого аналогічного критерію. Цей термін, разом з тим, не виключає особу, яка підлягає оподаткуванню в цій Державі, тільки якщо ця особа одержує доходи з джерел цій Державі або стосовно майна, що в ній находиться. 
У випадку, коли відповідно до положень пункту 1 цієї статті фізична особа є резидентом обох Договірних Держав, її становище визначається відповідно до таких правил: 
a) вона вважається резидентом Договірної Держави, де вона має постійне житло. Якщо вона має постійне житло в обох Договірних Державах, вона вважається резидентом тієї Держави, де вона має більш тісні особисті й економічні зв`язки (центр життєвих інтересів); 
b) у разі, коли Договірна Держава, в якій вона має центр життєвих інтересів, не може бути визначена або коли вона не має постійного житла в жодній з Договірних Держав, вона вважається резидентом тієї Договірної Держави, де вона звичайно проживає; 
c) якщо вона звичайно проживає в обох Договірних Державах або коли вона звичайно не проживає в жодній з них, вона вважається резидентом тієї Держави, національною особою якої вона є; 
d) якщо вона є національною особою обох Договірних Держав або коли вона не є громадянином жодної з них, компетентні органи Договірних Держав вирішують питання оподаткування такого резидента за взаємною згодою. 
У випадку, коли відповідно до положень пункту 1 особа, що не є фізичною особою, є резидентом обох Договірних Держав, вона вважається резидентом Договірної Держави, де розміщений її фактичний керівний орган. 
Відповідно до п. 70.1 ст. 70 Податкового кодексу України, Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, формує та веде Державний реєстр фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр). До Державного реєстру вноситься інформація про осіб, які є: громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які постійно проживають в Україні; іноземцями та особами без громадянства, які не мають постійного місця проживання в Україні, але відповідно до законодавства зобов`язані сплачувати податки в Україні або є засновниками юридичних осіб, створених на території України, або набули статусу електронного резидента (е-резидента).
Облік фізичних осіб - платників податків, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган, ведеться в окремому реєстрі Державного реєстру за прізвищем, ім`ям, по батькові та серією і номером паспорта без використання реєстраційного номера облікової картки. 
Згідно з п. 70.16 ст. 70 Податкового кодексу України, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, юридичні особи, самозайняті особи, податкові агенти подають безоплатно в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, контролюючим органам за своїм місцезнаходженням або централізовано в електронному вигляді (для органів виконавчої влади) інформацію про фізичних осіб, що пов`язана з реєстрацією таких осіб як платників податків, нарахуванням, сплатою податків і контролем за дотриманням податкового законодавства України, із зазначенням реєстраційних номерів облікових карток платника податків або серії (за наявності) та номера паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку у паспорті про право здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта), зокрема: органи державної реєстрації прав на нерухоме майно - про оподатковуване нерухоме майно, щодо якого у фізичних та юридичних осіб виникає або припиняється право власності, у строки та порядку, встановленому підпунктом 266.7.4 пункту 266.7 статті 266 цього Кодексу (п. 70.16.6.).
Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.
Згідно із ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.
Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.
Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17.
Так, звертаючись до суду із вказаною заявою заявник посилається на те, що покійний ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з гр. ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим виконкомом Тисаашванської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, актовий запис № 06 (04.05.1976) серії НОМЕР_1 від 10 лютого 2010 року до моменту смерті, тобто мав центр життєвих інтересів в Україні. 
Згідно довідки від 14.07.2025 року № 667 хоча і був знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , з 14.02.1983 року по 11.04.2014 року, у зв`язку з виїздом на ПМП до Угорщини, проте згідно довідки Головного центру обробки інформації Державної прикордонної служби України про перетин державного кордону з 01.01.202l p. по 03.01.2022 року, покійний ОСОБА_2 не перебував більше ніж 183 дні податкового року за межами України, його поїздки хоча і були частими, проте у більшості випадків були одно - триденними. 
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Тисянка, Ужгородського району, Закарпатської області, був громадянином України, оскільки інформація про припинення ним громадянства України у ГУ ДМС України в Закарпатській області відсутня (лист від 14.07.2025 року № 2101.14-5790/2101.3-25). Як стверджує заявник, на момент смерті, фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Був одружений із громадянкою України ОСОБА_1 , яка є заявницею у цій справі, відтак мав центр життєвих інтересів саме в Україні. Відтак, доведеним є факт того, що він вважається резидентом України за рік до смерті, тобто у період з 01.01.2021 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 та на момент смерті, тому заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. 

Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.
З огляду викладене, суд вважає за необхідне всі судові витрати у цій справі покласти на заявника. 
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 76-82, 263-268, 315 - 319, 354, 355 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Заяву ОСОБА_1 , де заінтересована особа Приватний нотаріус Ужгородського районного територіального округу в Закарпатській області Гецянин Ірина Степанівна, заінтересована особа Головне управління державної податкової служби в Закарпатській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, - задовольнити. 

Визнати Резидентом України у період з 01.01.2021 року по 03.01.2022 року та на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тисянка, Ужгородського району, Закарпатської області, який на момент смерті фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Всі судові витрати у цій справі покласти на заявника. 

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.  У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.  Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.
Повний текст рішення складений 12.05.2026 року . 

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду        Н.В. Наумова