Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04.06.2026  	Справа №607/14088/25 Провадження №2/607/2083/2026	

місто Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: 
головуючого – судді – Якімця Т.І.,
за участю секретаря судового засідання – Трембач С.О.,
без участі сторін,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Собчук Віктор Костянтинович, до Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом та

У С Т А Н О В И В :
І. Описова частина
1. Стислий зміст позовної заяви
05 липня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Собчук В.К. – через підсистему «Електронний суд» звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з цивільним позовом до Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , із ціною позову 607 300 грн.
В обґрунтування позовних вимог представник ОСОБА_1 – адвокат Собчук В.К. – зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , який до дня своєї смерті постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 . До складу спадщини ОСОБА_3 входив вказаний житловий будинок. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача, яка до дня своєї смерті постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Адвокат вказує, що ще за її життя 28 жовтня 2021 року на випадок смерті було складено заповіт, відповідно до якого, все належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, та все те, що ще буде належати їй на час смерті, а також, належні їй майнові права та обов`язки на час смерті, заповіла своїй дочці ОСОБА_1 . Інших спадкоємців за вказаним заповітом немає. До складу спадщини ОСОБА_2 входить оспорюваний житловий будинок, який померла прийняла після смерті батька ОСОБА_3 , але не оформила своїх спадкових прав. 
Державним нотаріусом Тернопільської ДРНК Осадчук В.Ю. було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Таким чином, позивач не має можливості отримати свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_2 та зареєструвати своє право власності на житловий будинок.
2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив
Відповідач Великогаївська сільська рада Тернопільського району Тернопільської області своїм правом на подання відзиву, передбаченим статтею 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України), не скористалася.
3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня
2025 року відкрито провадження у цій цивільній справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.
Протокольною ухвалою від 06 жовтня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.
У судове засідання представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Собчук В.К. не з`явився, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, однак, подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, проте через підсистему «Електронний суд» подав заяву про розгляд справи у відсутності сторони відповідача, щодо задоволення позову не заперечив.
Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив такі обставини справи.
ІІ. Мотивувальна частина
1. Фактичні обставини встановлені судом.
ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_4 , батьками якої вказані:
ОСОБА_3 (батько) та ОСОБА_5 (мати), про що свідчить свідоцтво про народження, серія НОМЕР_1 , запис № 12 (а.с. 20).
22 листопада 1958 року між ОСОБА_6 та 
ОСОБА_7 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, серія НОМЕР_2 , запис за № 12 (а.с. 21).
ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ОСОБА_8 , батьками якої зазначені: ОСОБА_6 (батько) та ОСОБА_2 (мати), про що свідчить свідоцтво про народження, серія НОМЕР_3 , запис за № 8 (а.с. 23).
ОСОБА_1 видано паспорт громадянина України серія НОМЕР_4 та присвоєно РНОКПП: НОМЕР_5 (а.с. 14 – 18).
Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00048862713 від 21 січня
2025 року та свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_6 , шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було розірвано 28 жовтня 1987 року, актовий запис № 479 (а.с. 24 – 26).
30 грудня 1987 року між ОСОБА_11 та 
ОСОБА_12 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу,
серія НОМЕР_7 , запис за № 12 (а.с. 27).
Відповідно до свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 30 квітня
1991 року, виконавчий комітет Тернопільської районної Ради народних депутатів Тернопільської області посвідчив, що цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_2 належить колгоспному двору, що складається з голови двору ОСОБА_3 на праві особистої власності. Свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Тернопільської районної Ради народних депутатів від 26 квітня 1991 року № 76. Реєстраційний напис на документі про право особистої власності за реєстровим № 97 від 30 квітня 1991 року і записано у реєстрову книгу № 1 стор. № 183 (а.с. 32, 33).
Згідно з сертифікатом на право на земельну частину «пай» серія ТР № 004420
від 22 лютого 1996 року та виписки до державного акту, виданої Тернопільською райдержадміністрацією 02 березня 1996 року, ОСОБА_3 належить право на земельну частку/пай/ під № НОМЕР_8 , яка перебуває у колективній власності колгоспу «Грабовецький», розміром 2,49 у.к.га. Тернопільського району, Тернопільської області (а.с. 81, 82).
27 травня 1996 року ОСОБА_3 склав заповіт на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений секретарем Грабовецької сільської Ради народних депутатів Тернопільського району Тернопільської області Семенчук І.М., зареєстровано в реєстрі за № 102, яким заповів їй належний йому на праві особистої власності сертифікат на належну йому земельну частину «пай» за № НОМЕР_8 серія ТР № 004420, який знаходиться в селі Грабовець колгоспу «Грабовецький» Тернопільського району Тернопільської області (а.с. 80).
01 жовтня 1997 року ОСОБА_3 склав заповіт на ім`я
ОСОБА_1 , посвідчений секретарем Грабовецької сільської Ради народних депутатів Тернопільського району Тернопільської області Семенчук І.М., зареєстровано в реєстрі за № 140, яким заповів належний йому на підставі приватної власності жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в селі Грабовець Тернопільського району Тернопільської області (а.с. 69 зворотна сторона, 70).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_9 , запис за № 14 (а.с. 19, 79).
Відповідно до довідки Грабовецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області ОСОБА_2 дійсно є єдиною спадкоємницею земельної частини «пай» свого батька – ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер 14. ОСОБА_2 є однією дочкою померлого (а.с. 82 зворотна сторона).
14 травня 1999 року ОСОБА_2 подала заяву до Тернопільської районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на земельну частку/пай/у землі, яка перебуває у колективній власності колгоспу «Грабовецький», розміром 2,49 у.к.га. Тернопільського району, Тернопільської області, спадкова справа № 129, заява № 183 (а.с. 78).
14 травня 1999 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну частку/пай/у землі, яка перебуває у колективній власності колгоспу «Грабовецький», розміром 2,49 у.к.га. Тернопільського району, Тернопільської області, спадкова справа № 129, зареєстровано в реєстрі за № 1175 (а.с. 83).
28 жовтня 2021 року ОСОБА_2 склала заповіт на ім`я ОСОБА_1 , посвідчений старостою сіл Грабовець та Білоскірка Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області Дорош М.М., зареєстровано в реєстрі за № 3-15, яким заповіла на випадок своєї смерті все належне їй майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося та все те, що ще буде належати їй на час смерті, також належні їй майнові права та обов`язки на час смерті (а.с. 66).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_10 , актовий запис № 91 (а.с. 22).
06 грудня 2024 року ОСОБА_1 подала заяву до Тернопільської районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкова справа № 322/2024, заява № 1186 (а.с. 64).
Як вказано у витязі про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 79444784 від 06 грудня
2024 року була заведена спадкова справа № 73408665, номер у нотаріуса 322/2024 після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 (а.с. 28, 64).
У Інформаційній довідці зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 79444180 від 06 грудня 2024 року міститься заповіт ОСОБА_2 , номер у спадковому реєстрі 68742268, номер в реєстрі нотаріальних дій 3-15 від 28 жовтня 2021 року (а.с. 65).
У Інформаційній довідці зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 79443387 від 06 грудня 2024 року міститься спадкова справа та свідоцтва ОСОБА_3 , номер у спадковому реєстрі 277338, номер у нотаріуса 129, дата заведення 14 травня 1999 року Тернопільська районна державна нотаріальна контора (а.с. 67, 68).
Як зазначено у довідці Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області № 65 від 06 лютого 2025 року, ОСОБА_2 , яка померла 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно перебувала на реєстраційному обліку до дня смерті за адресою:
АДРЕСА_3 . Разом із нею за однією адресою на день її смерті ніхто не був зареєстрований
(а.с. 66 зворотна сторона).
Згідно інформаційної довідки Тернопільського районного госпрозрахункового бюро технічної інвентаризації № 200 від 24 лютого 2025 року, що за матеріалами бюро станом
на 01 січня 2013 року державна реєстрація права власності на житловий будинок на АДРЕСА_3 , не проводилась (а.с. 35).
Відповідно до інформаційної довідки про технічний стан нерухомого майна, виданої Тернопільським районним госпрозрахунковим бюром технічної інвентаризації № 201
від 24 лютого 2025 року, на обліку бюро житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 обліковується за головою колгоспного двору ОСОБА_3 (а.с. 36).
24 лютого 2025 року був виготовлений КП «Тернопільське районне госпрозрахункове бюро технічної інвентаризації» технічний паспорт на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 82,2 кв.м., житловою площею 18,8 кв.м., інвентарна справа №б/н, реєстраційний номер у реєстрі будівельної діяльності:
ТІ01:4971-5243-4130-2479, на замовлення ОСОБА_1 (а.с. 37 – 45).
Як вказано у довідці № 99 від 19 березня 2025 року, виданої Великогаївською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, в колгоспному дворі на
АДРЕСА_3 станом на 15 квітня 1991 року членами двору були: ОСОБА_3 , 1913 року народження – голова двору. Земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку та надвірних будівель та споруд становить 0,25 га. Ця земельна ділянка приватизована (а.с. 34, 71).
31 березня 2025 року ОСОБА_1 подала заяву до Тернопільської районної державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про права на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкова справа № 322/2024, заява № 267, на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами (а.с. 70 зворотна сторона).
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 551/02-31 від 31 березня 2025 року, постановленою державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Осадчук В.Ю., відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії – видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 після смерті матері – ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , який належав ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якого була ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав, оскільки відсутній документ, який підтверджує право власності на житловий будинок (а.с. 29 – 31, 71, 72).
Згідно з висновком про ринкову вартість об`єкта оцінки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальна площа 82,2 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ,
від 10 травня 2025 року, ринкова вартість об`єкта оцінки становить 607 300 грн (а.с. 46).
У Інформаційній довідці зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 81590074 від 19 червня 2025 року міститься заповіт ОСОБА_3 , номер у спадковому реєстрі 39139063, номер в реєстрі нотаріальних дій 140 від 01 жовтня 1997 року (а.с. 68 зворотна
сторона, 69).
Відповідно до довідки Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 22 квітня 2026 року № 137, ОСОБА_3 , який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 постійно перебував на реєстраційному обліку до дня смерті за адресою: АДРЕСА_3 . Разом з ним за однією адресою на день його смерті була зареєстрована дочка –
ОСОБА_2 , 1938 року народження.
2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
2.1. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша та друга статті 8 Конституції України).
Конституцією України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп).
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Статтею 10 ЦПК України закріплено: суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша); суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина друга); суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта); забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (частина десята).
Способи захисту у цих спірних правовідносинах визначені Цивільним кодексом України (далі – ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.
2.2. Частиною першою статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. 
Конституційний Суд України зазначив, що в приписові частини першої статті 41 Конституції України визначено тріаду правомочностей власника: володіння, користування, розпорядження, які він здійснює щодо певного майна, що йому належить на тій чи тій юридичній підставі, тому в розумінні цього припису власність, якою кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися, стосується майна. Відповідно, конституційний імператив щодо непорушності права приватної власності скеровано насамперед на убезпечення власника від протиправного втручання в здійснення ним своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном вільно та на власний розсуд. (абзац одинадцятий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року
№ 6-р(ІІ)/2022).
У статті 41 Основного Закону України також вказано: право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частина друга); ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним (частина четверта); використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома).
Головним обов`язком держави у сфері відносин власності є забезпечення захисту прав усіх суб`єктів права власності. Одним із механізмів забезпечення такого захисту є законодавче врегулювання, у межах якого чітко та вичерпно встановлено, зокрема, підстави виникнення, припинення права власності, випадки правомірного обмеження права власності, підстави і порядок здійснення такого обмеження (абзац десятий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року № 6-р(ІІ)/2022).
Наведені приписи основоположного акта держави знаходять свій розвиток насамперед у нормах цивільного законодавства. 
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
2.3. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Згідно зі статтею 1217
ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до статті 1220 ЦК України внаслідок смерті особи або оголошення її померлою відкривається її спадщина.
За частиною першою статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Статтею 1258 ЦК України визначено: спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина перша); кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (частина друга).
Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
2.4. Особливості правовідносин, що склалися у цій справі, пов`язані, насамперед, з тим, що юридичний спір існує стосовно майна, право власності на яке сформувалося у період дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі – ЦК 1963 року) з-поміж членів колгоспного двору. 
Згідно з пунктом 4 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Питання спільної власності було унормовано Главою 11 ЦК 1963 року. Так, відповідно до статті 112 ЦК 1963 року майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам (частина перша); розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність) (частина друга).
ЦК 1963 року визначав особливості права власності майна колгоспного двору. Зокрема, у статті 120 ЦК 1963 року було вказано, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. 
Згідно зі статтею 123 ЦК 1963 року частка члена колгоспного двору в майні двору визначалась: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов`язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. 
Як було зазначено, відповідно до свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 30 квітня 1991 року, виданого виконавчим комітетом Тернопільської районної Ради народних депутатів Тернопільської області, спірний житловий будинок належить колгоспному двору, що складається з голови двору ОСОБА_3 на праві особистої власності. Відповідно до інформаційної довідки про технічний стан нерухомого майна, виданої Тернопільським районним госпрозрахунковим бюром технічної інвентаризації № 201 від 24 лютого 2025 року, на обліку бюро житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами на 
АДРЕСА_1 обліковується за головою колгоспного двору ОСОБА_3 .
Отже, суд констатує, що оскільки станом на 15 квітня 1991 року єдиним членом колгоспного двору був ОСОБА_3 , частка інших членів двору у спірному майні відсутня, а тому саме ОСОБА_3 належало право власності на спірне домоволодіння.
2.5. Згідно з інформаційною довідкою Тернопільського районного госпрозрахункового бюро технічної інвентаризації № 200 від 24 лютого 2025 року, за матеріалами бюро станом
на 01 січня 2013 року державна реєстрація права власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 , не проводилась. 
Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (далі – Закон № 1952).
У частині другій статті 3 Закону № 1952) вказано, що речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації. Частиною третьою цієї статті передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди, на час завершення спорудження будинку, регулювалася Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від 13 грудня 1995 року; далі – Інструкція), та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07 лютого 2002 року
(далі – Тимчасове положення). 
У пункті 4 Інструкції було зазначено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міського типу, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих.
Згідно з пунктом 1.6 Тимчасового положення державній реєстрації підлягає право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законодавством порядку. Державна реєстрація права користування (сервітуту) на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках; права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; довірчого управління нерухомим майном проводиться після державної реєстрації права власності на таке майно. 
Державна реєстрація прав проводиться реєстратором БТІ за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, реєстратор якого проводить державну реєстрацію прав на цей об`єкт (пункт 1.7 Тимчасового положення).
Відповідно до розділу ІІІ Інструкції про порядок оформлення права власності на будинок або домоволодіння при відсутності правовстановлюючих документів реєстрація здійснюється, зокрема, у випадках включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадках їх перетворення в міста або селища міського типу при наявності погосподарських книг сільської Ради депутатів трудящих бюро технічної інвентаризації складає списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам; окремо складаються списки на будинки та домоволодіння, належні державним, кооперативним та громадським установам, підприємствам і організаціям – на підставі рішення виконкому місцевої Ради депутатів трудящих про оформлення права власності на будинок (домоволодіння) власникові видається свідоцтво про це або реєстраційне посвідчення (пункт 20 Інструкції). 
Відповідно до пункту 6 Інструкції не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Тобто, якщо будинок було побудовано в сільській місцевості, він не підлягав державній реєстрації та на нього не виготовлялась документація про право власності.
Тож зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом № 1952.
2.6. Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах – до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що посвідчує його право власності.
Відповідно до абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відтак для розв`язання спору у цій справі застосовними є приписи ЦК 1963 року, якими було урегульовано особливості реалізації права на спадкування.
Частиною першою статті 524 ЦК 1963 року було визначено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.
Згідно зі статтями 549, 554 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця з управління, розпорядження і користуванню цим майном, підтримання його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.
Згідно з правового висновку, сформульованого у постанові Верховного Суду
від 25 березня 2020 року (справа № 305/235/17), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: зокрема довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.
01 жовтня 1997 року ОСОБА_3 склав заповіт на ім`я ОСОБА_1 , посвідчений секретарем Грабовецької сільської Ради народних депутатів Тернопільського району Тернопільської області Семенчук І.М., зареєстровано в реєстрі за № 140, яким заповів належне йому на підставі приватної власності жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в селі Грабовець Тернопільського району Тернопільської області.
Як було визначено у частині другій статті 553 ЦК 1963 року вважається, що спадкоємець відмовився від спадщини якщо він не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).
Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_3 . ОСОБА_1 у шестимісячний строк не зверталася до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а також не подала суду належних і допустимих доказів фактичного вступу в управління чи володіння спадковим майном. Отже, вона не прийняла спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 та в силу вимог статті 553 ЦК УРСР вважається такою, що відмовилася від її прийняття. Водночас судом встановлено, що на день смерті ОСОБА_3 разом із ним за адресою: АДРЕСА_3 була зареєстрована його дочка ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою Великогаївської сільської ради від 22 квітня 2026 року № 137. Постійне проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є належним доказом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном відповідно до статей 548, 549 ЦК УРСР. За таких обставин ОСОБА_2 прийняла спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , у тому числі й спірний житловий будинок, незалежно від того, що свідоцтво про право на спадщину було видано лише щодо земельної частки (паю), а право власності на житловий будинок у нотаріальному порядку оформлено не було.
2.7. У частині розв`язання спору щодо визнання права власності в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_1 після смерті її матері ОСОБА_2 , суд виходить з наступного.
Як встановлено частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належати спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Судом встановлено, що оспорюваний житловий будинок належав на праві власності ОСОБА_3 як голові і єдиному члену колгоспного двору, після смерті якого цей об`єкт нерухомого майна було успадковано за законом ОСОБА_2 . Утім, остання не здійснила державної реєстрації права власності на нього.
Відповідно до статей 25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України
від 21 лютого 2005 року № 19-32/319 у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.
Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом № 1952, спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. 
Згідно з пунктом 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно. Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.
Відповідно до підпункту 4.18 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.
Згідно з підпунктом 4.17 пункту 4 глави 10 розділу ІІ вказаного Порядку за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, дане питання вирішується в судовому порядку.
Відповідно до пункту 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону № 1952 та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу.
Статтею 31 Закону № 1952 встановлено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений – сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою;
2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.
Листом Міністерства юстиції № 8.4-35//18/1 від 23 лютого 2016 року, щодо державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, збудовані до 05 серпня 1992 року, надано роз`яснення, що єдиним документом, який засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.
Згідно з положеннями пункту 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.
Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає, тому, відповідно до статті 16 ЦК України, позивач обрала правильний спосіб захисту свого порушеного права.
Враховуючи те, що право власності спадкодавця доведено наведеними вище обставинами та доказами, позивач ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею за заповітом, яка звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , на вказане майно, прийняла спадщину, але отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла через відсутність правовстановлюючого документу за спадкодавцем на спірне майно, вимоги позовної заяви є обґрунтованими.
ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви
Враховуючи вищенаведене, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. 
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача.
Розподіляючи судові витрати у вигляді судового збору, суд керується частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України, яка передбачає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Оскільки спір виник не з протиправних дій відповідачів, судові витрати покладаються на позивачів.
Таким чином, судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції слід покласти на ОСОБА_1 в межах нею понесених.
Керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 19, 76 – 79, 81, 89, 141, 244, 258 – 268, 273 – 274, 352 – 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:
1. Позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Собчук Віктор Костянтинович, до Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом – задовольнити.
2. Визнати за  ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 ) право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: на житловий будинок  АДРЕСА_4 .
3. Витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції покласти на ОСОБА_1 . 
4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.
5. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
6. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.
7. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення виготовлено 04 червня 2026 року.

Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ,
РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_5 .
Відповідач: Великогаївська сільська рада Тернопільського району Тернопільської області, код ЄДРПОУ: 04394875, адреса місцезнаходження: вул. Галицька, 47, с. Великі Гаї, Тернопільський район, Тернопільська область.

Головуючий суддя    	Т. І. Якімець