Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року Справа № 520/10918/26 

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садової М. І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в приміщенні суду в місті Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в :

окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, у якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення командира Військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_2 , оформлене відповіддю на рапорт ОСОБА_1 , зареєстрований 23.03.2026 за № 22305, про відмову у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби на підставі пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”;
- зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_1 задовольнити рапорт ОСОБА_1 прийняти рішення про звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-XII у зв`язку з перебуванням на утриманні ОСОБА_1 трьох і більше дітей віком до 18 років.
В обґрунтування позву покликається на те, що 19.03.2026 позивач подав рапорт про звільнення з військової служби у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років. До рапорту було додано повний пакет документів. Командир Військової частини НОМЕР_1 відмовив у задоволенні рапорту, посилаючись на те, що син ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) не перебуває на утриманні позивача через рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки Закон № 2232-XII як єдину умову виключення дитини з підрахунку передбачає лише наявність заборгованості зі сплати аліментів понад три місяці. Позивач фактично утримує всіх трьох дітей, у тому числі сплачує на утримання сина ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 25% доходу. Відсутність заборгованості підтверджується довідками ВДВС та витягом з Єдиного реєстру боржників. Підзаконні акти не можуть звужувати права, надані законом. Вважає таку відмову протиправною та просить зобов`язати відповідача прийняття рішення про звільнення позивача із військової служби на підставі закону.
Відповідачем не подано відзив, який би містив заперечення на позов.
Ухвалою суду від 06.05.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. 
Ухвалою суду від 24.06.2026 у заяві позивача про забезпечення позову відмовлено. 
Розгляд і вирішення адміністративної справи проводиться за правилами письмового провадження на підставі матеріалів справи.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного з огляду на таке. 
ОСОБА_1 є батьком трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ), матір - ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ), матір - ОСОБА_6 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 ), матір - ОСОБА_6 .
Суд установив, позивач є військовослужбовцем, що підтверджено доказами, які містяться у матеріалах справи.
Позивач наводить аргументи про те, що у нього наявні підстави для звільнення із військової служби, адже має трьох неповнолітніх дітей.
Закон України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону.
Відповідно до п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент подання рапорту) під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби, зокрема, у разі перебування на їх утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, крім випадків наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
19.03.2026 позивач подав рапорт командиру Військової частини НОМЕР_1 майору ОСОБА_2 про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі — Закон № 2232-XII) - у зв`язку з перебуванням на утриманні позивача трьох і більше дітей віком до 18 років. Рапорт був прийнятий та зареєстрований командуванням в/ч за № НОМЕР_5 від 23.03.2026, що підтверджується у письмовій відповіді на мій рапорт (примірник рапорту із відміткою про реєстрацію мені не вручався). До рапорту позивач долучив пояснювальну записку та повний пакет документів, передбачений Додатком 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ, затвердженої наказом МО України № 170 від 10.04.2009.
Командир Військової частини НОМЕР_1 відмовив у задоволенні рапорту, мотивуючи тим, що син позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не перебуває на утриманні позивача з огляду на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30.10.2012 по справі № 2/1027/1937/2012, яким місце проживання дитини визначено разом з матір`ю.
Позивач наводить аргументи про те, що такі дії відповідача є протиправними, адже ним надано повністю усі документи, які підтверджуються підстави для звільнення його із військової служби.
Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008).
Згідно з пунктом 260 Положення №1153/2008 під час дії особливого періоду військовослужбовці звільняються з військової служби з підстав, визначених статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", та з урахуванням особливостей, передбачених статтею 26-2 названого Закону.
При цьому, нормами підпункту 2 пункту 225 Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) здійснюється на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них
Порядок звільнення врегульований пунктами 233-243 Положення №1153/2008.
Пунктом 233 Положення №1153/2008 закріплено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Відповідно до пункту 14.10 Розділу XIV "Особливості проходження військової служби, служби в резерві та виконання військового обов`язку в запасі в особливий період" Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.
Командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення з військової служби, у порядку, визначеному пунктом 242 Положення, та направлення їх на військовий облік до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання.
Відповідно до пункту 241 Положення №1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.
Згідно з правовими нормами пункту 242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
З системного аналізу вказаних норм права суд дійшов висновку, що наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту.
Разом з тим, під час розгляду справи судом встановлено, що позивач є батьком трьох неповнолітніх дітей. 
Відповідач відмовляючи у звільненні позивача із військової служби наводить доводи про те, що матеріалами рапорту не підтверджено належними, зазначеними вище, доказами нормативно закріплену вимогу про перебування на утриманні ОСОБА_1 трьох неповнолітніх дітей, у контексті утримання військовослужбовцем неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зважаючи на зазначене рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2012 року по справі № 2/1027/1937/2012, відповідно до резолютивної частини якого ухвалено дитину ( ОСОБА_3 ) залишити проживати разом з матір`ю ( ОСОБА_4 ). Таким чином, з урахуванням наведеного, солдату ОСОБА_8 , метою доведення перебування на його утриманні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розумінні положень статті 26 Закону України № 2232-XII та Додатку 19 до Інструкції, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 170 від 10.04.2009 року, необхідно долучити до рапорту один із таких документів: копія свідоцтва про шлюб з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше), - або копія рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовослужбовцем, або копія рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовослужбовцем, - або копію письмового договору між батьками про те, з ким з батьків будуть проживати діти, та про участь другого з батьків у їх вихованні.
Рішенням Фастівського міського суду Київської області від 30.10.2012 у справі №2/1027/1937/2012 розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Дитину ОСОБА_3 залишено проживати із матір`ю.
Заступником начальника відділу Гайсинського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Бугримом Євгеном Дмитровичем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 381/1411/15-ц виданий 15.04.2015 Фастівським міськрайонним суд Київської області про стягнення аліментів на утримання дитини з відповідача на користь ОСОБА_4 .
Відповідно до довідки органу державної виконавчої служби від 16.03.2026 така видана гр. ОСОБА_1 , жителю АДРЕСА_1 , про те, що заборгованість зі сплати аліментів гр. ОСОБА_1 при виконанні виконавчого листа № 129/1869/17, виданого 15.04.2015 року Фастівським міськрайонним судом Київської області, про стягнення аліментів з гр. ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 , станом на 13.03.2026 відсутня.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
У постанові від 04.10.2024 у справі №160/17962/23 Верховний Суд зазначив про те, що та обставина, що між батьками неповнолітньої дитини розірвано шлюб, не звільняє біологічного батька від виконання обов`язку по вихованню своєї дитини та не зменшує обсяг його прав та обов`язків. Оскільки приписами Сімейного кодексу України обов`язок по вихованню дитини покладений на її батька.
Отже обов`язок утримувати дитину не залежить від місця її проживання та судом установлено, що позивач виконує свій обов`язок щодо утримання дитини та заборгованості зі сплати аліментів нам утримання дитини відсутня. 
Суд звертає увагу, що відповідно до вимог ст. 26 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" ключовою умовою для звільнення з військової служби є саме перебування трьох і більше дітей на утриманні військовозобов`язаного. Така обставина має бути підтверджена належними та допустимими доказами, які свідчать про існування у особи відповідного юридичного обов`язку, а не лише фактичної участі у забезпеченні дітей.
З огляду на викладене суд дійшов переконання про те, що приймаючи відпову у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби відповідачем не надана належна оцінка вищевказаним обставинам, не досліджене питання фактичного здійснення саме заявником, а не будь-ким іншим обов`язку щодо утримання цих дітей.
Натомість підставою для відмови відповідач визначив необхідність подання додаткових документів, однак не надавши оцінки вже поданим доказам стосовно фактичного утримання таких дійте позивачем. 
За таких обставин суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача, оформлене відмовою у задоволенні рапорту позивача від 23.03.2026 №22305 про звільнення з військової служби, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Щодо належності та ефективності способу захисту порушеного права.
Позивач просить суд ухвалити рішення про зобов`язання відповідача задовольнити рапорт позивача про звільнення із військової служби на підставі пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-XII у зв`язку з перебуванням на утриманні ОСОБА_1 трьох і більше дітей віком до 18 років.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.
Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.
Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п.4 ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Отже, належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт позивача від 23.03.2026 №22305 про звільнення із військової служби на підставі пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-XII у зв`язку з перебуванням на утриманні ОСОБА_1 трьох і більше дітей віком до 18 років, з урахуванням висновків суду.
Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене вище суд прийшов висновку про задоволення позову частково.
У відповідності до ст. 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється у зв`язку із звільнення позивача від сплати судового збору у відповідності до Закону України «Про судовий збір».
Керуючись статтями 243-246, 250, 255, 257-262, 295, 297 КАС України, суд,

у х в а л и в :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_2 про відмову у задоволенні рапорту ОСОБА_1 , зареєстрованого 23.03.2026 за № 22305.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII у зв`язку з перебуванням на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, з урахуванням висновків суду.
В решті частини позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 , місце проживання – АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ;
відповідач Військова частина НОМЕР_1 , місцезнаходження – Харківська область, Чугуївський район, код ЄДРПОУ НОМЕР_7 .
Повне судове рішення складено та підписано суддею 25.06.2026.

Суддя М. І. Садова